Гідо Вестервелле
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Ґідо Вестервелле нім. Guido Westerwelle | |
---|---|
нім. Guido Westerwelle | |
![]() нім. Guido Westerwelle Ґідо Вестервелле у 2013 році | |
Міністр закордонних справ Німеччини | |
28 жовтня 2009 — 17 грудня 2013 | |
Президент | Горст Келер Крістіан Вульф Йоахім Ґаук |
Прем'єр-міністр | Анґела Меркель |
Попередник | Франк-Вальтер Штайнмаєр |
Наступник | Франк-Вальтер Штайнмаєр |
Віцеканцлер Німеччини | |
28 жовтня 2009 — 16 травня 2011 | |
Президент | Горст Келер Крістіан Вульфф |
Прем'єр-міністр | Ангела Меркель |
Попередник | Франк-Вальтер Штайнмаєр |
Наступник | Філіпп Реслер |
Народився | 27 грудня 1961 Бад-Гоннеф ![]() |
Помер | 18 березня 2016 (54 роки) Кельн |
Похований | Мелатенd |
Відомий як | політик, адвокат, письменник |
Громадянство | ![]() |
Національність | німець |
Alma mater | Ernst-Moritz-Arndt-Gymnasiumd (1980), Боннський університет (1987) і Гаґенський заочний університет (1994) |
Політична партія | Вільна демократична партія |
Батько | Гайнз Вествервелле |
Мати | Еріка Вествервелле |
У шлюбі з | Міхаель Мронц (нім. Michael Mronz) |
Професія | політик |
Релігія | Evangelical Church in the Rhinelandd |
Нагороди | |
Підпис | ![]() |
guido-westerwelle.de | |
![]() | |
![]() | |
Ґідо Вестервелле (нім. Guido Westerwelle; 27 грудня 1961, Бад-Гоннеф, ФРН — 18 березня 2016, Кельн, Німеччина) — німецький політик. 15-й віцеканцлер ФРН (з 28 жовтня 2009 року до 16 травня 2011 рік), а також міністр закордонних справ (з 28 жовтня 2009 до 17 грудня 2013 рік) у другому уряді Анґели Меркель. З 2001 до 2011 року — голова Вільної демократичної партії (ВДП). 2006 року очолював фракцію Вільної демократичної партії у Бундестазі.
Ґідо Вестервелле був почесним доктором сеульського Університету Ханьян, членом ради директорів організації трансатлантичного співробітництва «Atlantik-Brücke[en]» та членом ради повірених Німецького фонду з боротьби зі СНІДом, очолював фонд свого імені «Westerwelle Foundation».[1]
Як міністр закордонних справ Німеччини Ґідо Вестервелле одним із перших західних політиків відвідав Київ та спілкувався з протестувальниками на Майдані Незалежності України 5 грудня 2013 року, висловивши таким чином підтримку мирним протестам у Києві проти чинного на той час режиму Віктора Януковича.[2][3][4] Він також відвідував Україну в жовтні того ж року, провівши політичні консультації з керівництвом України й опозицією.[5]
Відкритий гей, перші гомосексуальні потяги у нього були ще в школі.[6] Був одружений з Міхаелем Мронцем.
Народився 27 грудня 1961 року в курортному містечку Бад-Гоннеф, що в районі Рейн-Зіґ, поблизу Бонна в землі Північний Рейн-Вестфалія. Його батьки, Гайнз та Еріка Вествервелле, були правниками. Вони розлучилися, коли Ґідо було 8 років, після чого він мешкав з батьком[6]. 1980 року закінчив боннську гімназію імені Ернста Моріца Арндта та вступив до Боннського університету, який закінчив 1987 року. Після першого (1987) та другого (1991) державного іспиту з права, 1991 року став адвокатом-практиком у Бонні. До 1994 року працював у фірмі свого батька.[7]
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/46/Westerwelle_Guido_1982.jpg/200px-Westerwelle_Guido_1982.jpg)
1994 року Ґідо отримав докторський ступінь з права в Гаґенському університеті — єдиному заочному університеті Німеччини.
Ще 1980 року Ґідо став членом Вільної демократичної партії. Один із співзасновників її молодіжного крила — Молоді ліберали, яке він очолював упродовж 5 років — з 1983 по 1988 роки.
1988 року став членом виконавчої ради партії. 1994 року став генеральним секретарем ВДП, на цій посаді був провідним розробником нової програми вільних демократів.[8]
1996 року обраний депутатом 13-го Бундестагу[8] за квотою, що звільнилася внаслідок переходу Гайнца Ланферманна на посаду міністра юстиції. А 1998 року Вестервелле повторно обрали уже на загальних виборах до 14-го Бундестагу (1998—2002) у переліку 43 депутатів від ВДП.
З 1993 до 2000 року Ґідо Вестервелле обіймав посаду голови міського відділення ВДП у Бонні.[9]
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/52/GuidoWesterwelle_CRW1782.jpg/200px-GuidoWesterwelle_CRW1782.jpg)
2001 року очолив Вільну демократичну партію, замінивши на цій посаді Вольфганга Ґерхарда, який керував фракцією у парламенті.
На парламентських виборах 2002 року зміг незначно підняти рейтинг партії з 6,8 % до 7,4 % голосів і збільшити кількість місць з 43 до 47. Кампанія запам'яталася екстравагантними методами. Ґідо Вестервелле роз'їжджав Ґідо-мобілем,[8] носив взуття з написом 18 (символізувало 18 передвиборчих пунктів партії), узяв участь у реаліті-шоу «Великий брат». Попри це, 2003 року його переобирають головою партії.
Наступні виборчі кампанії проводилися без ексцентризму. На дострокових федеральних виборах, ініційованих 2005 року Ґерхардом Шредером, партія Ґідо здобула 9,8 %. Оскільки обидві провідні партії вирішили сформувати мегакоаліцію, Вестервелле відкинув пропозицію Ґергарда Шредера і перейшов в опозицію,[8] закинувши великій коаліції СДП та ХДС/ХСС зраду інтересів їхніх виборців, та назвав саму коаліцію «історичною помилкою».[10] З 2006 року замістив Вольфганга Ґерхарда в парламенті, очоливши фракцію лібералів.[8]
На чергових парламентських виборах 27 вересня 2009 року, Вільна демократична партія отримала рекордні в своїй історії 14,6 % голосів і 93 місця у Бундестазі. Сумарно в коаліції з ХДС/ХСС здобуто 48 % голосів виборців — 332 мандати з 622 місць.
За традицією представнику молодшої партії-партнера коаліції дістається посада віцеканцлера та голови МЗС.[8] З 28 вересня 2009 року після закінчення коаліційних перемовин з формування уряду Ґідо Вестервелле став віцеканцлером і міністром закордонних справ Німеччини в другому уряді Ангели Меркель, з якою заприятелював ще наприкінці 90-х, проводячи спільну роботу в опозиції до тодішнього канцлера Ґергарда Шредера.[11]
Камінг-аут та особисте життя
[ред. | ред. код]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1c/Guido_Westerwelle_%26_Michael_Mronz.jpg/220px-Guido_Westerwelle_%26_Michael_Mronz.jpg)
Ґідо Вестервелле не робив жодних публічних заяв щодо своєї орієнтації. Він просто прийшов на 50-річний ювілей Анґели Меркель, що відбувся 20 липня 2004 року, разом зі своїм партнером — бізнесменом Міхаелем Мронцом (нім. Michael Mronz).[8]
![]() |
Мій партнер та я ведемо абсолютно спокійний спосіб життя.[8] | ![]() |
17 вересня 2010 року в Бонні Ґідо та Міхаель одружилися. Церемонію провів бургомістр Бонну Юрґен Німч (нім. Jürgen Nimptsch[de]). Подія відбулася у вузькому колі рідних та близьких подружжя.[12]
Вестервелле хворів на лейкемію. Хворобу діагностували у червні 2014 року. За рік після діагнозу Ґідо Вестервелле заявляв про ознаки одужання та презентував свою книгу «Між двома життями».[13] Однак у листопаді 2015 року він був змушений знову проходити курс лікування.[14]
Ґідо Вестервелле помер 18 березня 2016 року в Університетській клініці Кельна.[15][16]
- ↑ Д-р Ґідо Вестервелле [Архівовано 28 березня 2016 у Wayback Machine.](нім.)
- ↑ Заява Федерального міністр закордонних справ Німеччини д-р Ґідо Вестервелле в Брюсселі. Посольство Федеративної Республіки Німеччина. Київ. Архів оригіналу за 6 квітня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ Глава МЗС Німеччини прийшов на Євромайдан. Архів оригіналу за 4 квітня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ Вестервелле закликає захистити мирних демонстрантів в Україні. Архів оригіналу за 12 квітня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ Костюк, Богдана. Становище складне – Вестервелле після зустрічі з Януковичем. Радіо Свобода (укр.). Архів оригіналу за 23 вересня 2020. Процитовано 7 грудня 2020.
- ↑ а б Constantin Magnis. Mensch, Guido. [Архівовано 5 квітня 2016 у Wayback Machine.](нім.)
- ↑ Життєпис Ґідо Вестервелле [Архівовано 24 травня 2016 у Wayback Machine.](нім.)
- ↑ а б в г д е ж и Лідер лібералів – від політичної легковажності до героя виборів. Німецька хвиля. 28 вересня 2009. Архів оригіналу за 30 червня 2013. Процитовано 13 листопада 2009.
- ↑ Dr. Guido Westerwelle, FDP. Deutscher Bundestag, 02.06.2007 (нім.)
- ↑ Наталя Фібріг (12 листопада 2005). стаття "Велика коаліція": підписано шлюбний контракт. Німецька хвиля. Архів оригіналу за 1 липня 2013. Процитовано 13 листопада 2009.
- ↑ Марсель Фюрстенау, Наталя Неділько (5 жовтня 2009). стаття Дружба Меркель і Вестервелле: випробування владою. Німецька хвиля. Архів оригіналу за 1 липня 2013. Процитовано 13 листопада 2009.
- ↑ У Німеччині помер екс-голова МЗС Ґідо Вестервелле. Радіо Свобода. 25 березня 2016. Архів оригіналу за 3 квітня 2016. Процитовано 15 червня 2011.
- ↑ Німеччина: помер колишній міністр закордонних справ Ґідо Вестервелле. Архів оригіналу за 31 березня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ У Вестервелле виявили лейкемію. Архів оригіналу за 12 квітня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ Помер німецький політик Ґідо Вестервелле. Архів оригіналу за 21 березня 2016. Процитовано 25 березня 2016.
- ↑ Екс-голова МЗС Німеччини Ґідо Вестервелле помер від раку. hromadske.ua (укр.). Процитовано 7 грудня 2020.
- Ґідо Вестервелле: патріот Німеччини та Європи. Посольство Федеративної Республіки Німеччина. Київ
- Офіційний сайт(нім.)
Про аудіо, відео(ігри), фото та мистецтво | |
---|---|
Генеалогія та некрополістика | |
Література та бібліографія | |
Тематичні сайти | |
Словники та енциклопедії | |
Довідкові видання | |
Нормативний контроль |
![]() | Отто цу Штольберг-Вернігероде • Карл Генріх фон Беттіхер • Артур фон Посадовський-Венер • Теобальд Бетман-Гольвег • Клеменс фон Дельбрюк • Карл Гельферих • Фрідріх фон Паєр |
---|---|
![]() | Ойген Шиффер • Бернхард Дернбург • Маттіас Ерцбергер • Ойген Шиффер • Еріх Кох-Везер • Рудольф Гайнце • Густав Бауер • Роберт Шмідт • Карл Яррес • Оскар Гергт • Герман Дітріх • Франц фон Папен |
![]() | Франц Блюхер • Людвіг Ергард • Еріх Менде • Ганс-Крістоф Зеєбом • Віллі Брандт • Вальтер Шеєль • Ганс-Дітріх Геншер • Егон Франке • Ганс-Дітріх Геншер • Юрген Меллеманн • Клаус Кінкель • Йошка Фішер • Франц Мюнтеферінг • Франк-Вальтер Штайнмаєр • Гідо Вестервелле • Філіп Реслер • Зігмар Габрієль • Олаф Шольц • Роберт Габек |
![]() | |||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Федеральний канцлер: Ангела Меркель Віцеканцлер: Гідо Вестервелле (2009-2011), Філіпп Реслер (2011-2013) Голова федеральної канцелярії: Рональд Пофалла
|
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.