Антоненко-Давидович Борис Дмитрович
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Борис Дмитрович Антоненко-Давидович | ||||
---|---|---|---|---|
![]() Борис Антоненко-Давидович у 1928 році | ||||
Ім'я при народженні | рос. Борисъ Димитриевъ Давидовъ[1] | |||
Народився | 23 липня (4 серпня) 1899[1] Засулля (Ромни), Ромни, Полтавська губернія, Російська імперія[1] | |||
Помер | 9 травня 1984 (84 роки) Київ, Українська РСР, СРСР | |||
Поховання | Лісове кладовище | |||
Громадянство | Російська імперія, УНР, СРСР | |||
Діяльність | письменник, перекладач | |||
Alma mater | ХНУ ім. В. Н. Каразіна | |||
Заклад | ХНУ ім. В. Н. Каразіна | |||
Magnum opus | «Як ми говоримо» | |||
Партія | Українська комуністична партія | |||
Автограф | ![]() | |||
Нагороди | ||||
| ||||
![]() | ||||
![]() |
Бори́с Антоне́нко-Давидо́вич (справжнє прізвище: Давидов, також Давидів; 23 липня (4 серпня) 1899, Засулля (Ромни), Полтавська губернія — 9 травня 1984, Київ) — український письменник, літературний перекладач; член літературної організації Ланка-МАРС; дослідник проблем розвитку й культури української мови.
Жертва сталінського терору. За першою сфабрикованою справою засуджений до страти, яку замінили на 10 років ГУЛАГу, вини не визнав. За наступною справою засуджений на довічне заслання.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/5/5e/%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87_%D0%91.jpg/230px-%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87_%D0%91.jpg)
Народився 23 липня (4 серпня) 1899 року в селі Засулля, тепер Сумська область[2] у родині спадкового почесного громадянина[2]. Батька, Дмитра Олександровича Давидова, залізничника, перевели до Брянська, там і пройшло раннє дитинство Бориса. Але Ромни відвідував щороку:
![]() |
Тільки два міста (Ромни і Недригайлів) були мені відомі поза Брянськом. Там жили мої баби, і щороку вліті я їздив туди з матір'ю, а то часом і з батьком. Мабуть, тому, що приїздили в розповні літа, коли цвіла і зеленіла пишна українська природа, приїздили в гості, мені здавалося, що в тих краях ніколи не буває холодної брянської зими, а лиш завжди літо і свято, коли всі раді. Всі тішаться. У Недригайлові, де жила в дядька Євлантія моя баба по батькові, і роменське Засулля, де була маленька хата під стріхою моєї баби по матері, видавалися мені в Брянську чимось таким, що могли вкластись у поняття хіба що тільки чарівного, але „втраченого раю“, як сказав би я згодом.
Дитинство провів у Росії. У 15-річному віці втратив батька. У роменської лагідної бабусі в хаті мирно вистукують час дивовижні старі дзигарі з зозулею, пахне м'ятою і любистком, а ввечері десь у запічку затишно цвіркає без угаву цвіркун. Коло хати садок з сливками та грушками, якими бабуся частує мене, два вулики з клопіткими, як і сама бабуся, бджілками… У кімнаті на стіні обабіч дзигарів із зозулею висіли маленькі портрети Шевченка в кожусі та шапці й лейтенанта Шмідта, розстріляного за повстання на Чорноморському флоті. Це було вже не бабиних рук діло, а її синів, моїх дядьків, Василя і Петра…»[3] |
![]() |
Закінчив Охтирську гімназію[4] (1917 р.); навчався на фізико-математичному факультеті Харківського університету, історико-філологічному факультеті Київського університету, які не закінчив у зв'язку зі зміною суспільного ладу й погіршенням матеріального стану.
Брав участь у визвольних змаганнях 1917–1920-х роках: служив у лавах Запорізького корпусу 1918 року та Армії Директорії 1919 року. Обіймав посаду коменданта Мелітополя (1918 р.). Очолював відділ освіти Охтирського району (1920-ті роки).
Був членом Української комуністичної партії, секретарем її Київського губкому. Після її ліквідації до жодної сили не належав. Працював у відділі культури редакції газети «Пролетарська правда», згодом був відповідальним секретарем журналу «Глобус». Брав участь у літературній дискусії 1925–1928 років.
У 1933 році здійснив подорож на велосипеді з Києва до Полтави через Батурин, Глухів, Гадяч, Охтирку й Диканьку разом з Підмогильним, Іваном Багряним, Борисом Тенетою.
Арешти 1933 року та самогубства Миколи Хвильового та Миколи Скрипника змушують Антоненка-Давидовича виїхати до Казахстану, де він працює при державному видавництві над антологіями казахської літератури українською мовою й української літератури казахською. Роботу не було завершено.
5 січня 1935 року арештований. За сфабрикованою справою засуджений до смерті. Покарання відбував у концтаборах Баклагу, де був землекопом, шахтарем, слюсарем, бухгалтером, фельдшером. Працювали по 10 годин, дві години витрачали на шлях до виснажливої роботи; у жахливих умовах дзьобав граніт і скелі, кайлував мерзлу землю, прокладаючи залізницю. Ув'язнення відбував у СИБЛАГу, БАМЛАГу (Урульга), під час війни перебував у СІЗО Букачачлагу, однак справу його переглянули і відправили на шахту Букачачинського табору. Працював землекопом і шахтарем, що суттєво підірвало здоров'я. Лише переведення на легшу роботу — рахівника, бухгалтера, а згодом — санітара і фельдшера — зберегло письменнику життя. Відбувши термін, повернувся в Україну, однак 1946 року був знову арештований і без суду позбавлений волі. Згодом був засуджений на довічне заслання у село Малоросєйка Больше-Муртанського району Красноярського краю.
Писати Борис Антоненко-Давидович почав ще в гімназійні роки. Перші публікації — 1923 року (оповідання «Останні два» і драма «Лицарі абсурду»).
Його творчий шлях поділяють на два періоди[5]: перший — від 1923 до 1933 року, другий — від 1957 до 1984 року. Перший період становить 14 книжок, окремі нариси, рецензії, замітки. Найважливіші твори: «Запорошені силуети» (1925), «Тук-тук» [6] (1926), «Синя волошка» (1927), «Смерть» (1928), «Справжній чоловік» (1929), «Печатка»[7] (1930), «Землею українською» (1930). Лишились незавершеними романи «Січ-мати» і «Борг», доля останнього невідома.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8d/%D0%9B%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%B01924.jpg/230px-%D0%9B%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%B01924.jpg)
1957 року повернувся до Києва. Реабілітований, відновлений у членах Спілки письменників. Працює редактором у журналі. Видає збірки репортажів «Збруч» (1959) та «В сім'ї вольній, новій» (1960). 1961 року в журнальному варіанті з'являється роман «За ширмою». Окрім цих творів, до другого періоду творчості належать «Золотий кораблик», «Образа», «Так воно показує», «Слово матері», «Вибрані твори» (1967) з передмовою критика Леоніда Бойка.
Видав мово- й літературознавчі праці: збірки статей «Про що і як» (1962), «В літературі й коло літератури» (1964), літературно-критичні й теоретичні нариси «Здалека й зблизька» (1969), роздуми над культурою української мови «Як ми говоримо» (1970). Залишив спогади про С. Васильченка, Є. Плужника, Б. Тенету, М. Рильського, В. Сосюру, процес СВУ.
В 1961, 1964, 1970 роках в видавництві художньої літератури «Дніпро» надруковано «Живі та мертві» — першу книгу однойменної трилогії К. Симонова, перекладену Антоненком-Давидовичем з російської на українську.[8] Наступні дві книги трилогії, видані в 1970-х перекладали вже інші.
В 1966 році вийшов друком перекладений Антоненком-Давидовичем українською мовою з російської роман Г. Ф. Квітки-Основ'яненка «Пан Халявський»[9].
У 1960–1970-х підтримує зв'язки з творчою молоддю, що склали дисидентські кола. У зв'язку з відмовою свідчити на суді над В. Морозом, зазнає тиску: його перестають друкувати (тобто позбавляють можливості заробітку), обшукують і вилучають папери та друкарську машинку, цькують у пресі.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/e/ef/%D0%9C%D0%B5%D0%BC%D0%BE%D1%80%D1%96%D0%B0%D0%BB%D1%8C%D0%BD%D0%B0_%D0%B4%D0%BE%D1%88%D0%BA%D0%B0_%D0%91%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%81%D1%83_%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%83-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87_%28%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%B2%29.jpg/230px-%D0%9C%D0%B5%D0%BC%D0%BE%D1%80%D1%96%D0%B0%D0%BB%D1%8C%D0%BD%D0%B0_%D0%B4%D0%BE%D1%88%D0%BA%D0%B0_%D0%91%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%81%D1%83_%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D1%83-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87_%28%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%B2%29.jpg)
З листа Б. Антоненка-Давидовича до Д. Нитченка від 6 січня 1971[10]:
Офіційно мене не покарано за відмову давати свідчення на суді, як того можна було сподіватись, але неофіційні санкції вже почались: знято в журналі «Україна» вже ухвалену до друку мою повість «Завищені оцінки», не друкуються в «Літературній Україні» мої дальші мовні нотатки «Ваговиті дрібниці» й, нарешті, не буде видано додаткового тиражу «Як ми говоримо». Отож навряд чи зможу я наступного 1971 року «порадувати читачів новими творами», як Ви того мені бажаєте… Взагалі, в літературі тепер настанова — писати «виробничі» та «колгоспні» романи, до чого я аж ніяк не мастак. Ну, що ж — доведеться писати «для вічности», відкладаючи написане в папку «Як умру, то прочитайте»…
Серед творів написаних «у стіл»: «Сибірські новели», оповідання «Спокуса», «Гроза», «Так воно показує», «Чистка». У цей час за кордоном (у Болгарії, Польщі, Англії, Канаді, США, Австралії) активно рецензують, перекладають і перевидають деякі твори письменника: книжка «Як ми говоримо» отримала схвальну оцінку в російському журналі «Вопросы литературы» та в журналі Польської Академії наук «Slavia orientalis» (1972 рік); Станіслав Рихліцький переклав польською мовою роман «За ширмою» («Za parawanem», 1974), цей роман перевидала в Австралії філія ОУП «Слово» та було підготовлено його переклад англійською мовою.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/9/9c/%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%91%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%81%D0%B0_%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87%D0%B0.jpg/230px-%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%91%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%81%D0%B0_%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE-%D0%94%D0%B0%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87%D0%B0.jpg)
Початковий етап творчості позначений боротьбою ліричного («Синя Волошка» [Архівовано 18 листопада 2017 у Wayback Machine.]), комічного («Просвітяни») та драматичного («Пиріжки, пиріжки») настроїв. Пізніші твори першого періоду творчості написані у неореалістичному стилі («Тук-тук» [Архівовано 18 листопада 2017 у Wayback Machine.], «Печатка» [Архівовано 17 листопада 2017 у Wayback Machine.]). Збірка «Паротяг ч.273» — зразок соцреалізму, до якого письменник вимушений був звернутися через політичний та економічний тиск. Серед творів післяреабілітаційного періоду — дитячі оповідання «Як воно починалося», класично реалістичні твори «За ширмою», «Образа», «Спокуса», «Завищені оцінки», а також твори, де художню засаду тісно поєднано з документальною: «Сибірські новели».
Індивідуальний стиль Б. Антоненка-Давидовича — ясний і точний. Як зазначив Л. Бойко: «Автор свідомо уникає незвичних порівнянь чи ефективних велемовних фраз, щоб мимоволі не одвертати читацької уваги від суті оповіді… Вся увага митця зосереджена на тому, як би найощадливіше, а воднораз якомога точніше, повніше й виразніше донести до читацького серця та розуму головну думку, провідну ідею; полонити нашу увагу предметом своєї розповіді».
Борис Антоненко-Давидович, відомий борець за культуру української мови, висміював вислів, який було написано в багатьох трамваях і тролейбусах у Києві «Двері відчиняються водієм». То Борис Дмитрович написав у «Літературній Україні» статтю «Доки відчинятимемо двері водієм?». Він пропонував цілком правильний варіант: «Двері відчиняє водій»[11].
- Перша дружина — Віра Баглій, лікарка, репресована.
- Син Лев; помер у Києві під час Другої світової війни через сепсис.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/2/22/%D0%9A%D0%B0%D1%80%D0%BF%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE_%D0%9D.jpg/200px-%D0%9A%D0%B0%D1%80%D0%BF%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE_%D0%9D.jpg)
- Друга дружина — Наталя Карпенко (? — 1967), акторка.
- Донька — Ярина Голуб, російський філолог.
- Третя дружина — Ганна Антонівна Шемердяк (1927–1982), походила зі Старого Самбора, репресована; мала доньку Ярину (Ярина Тимошенко).
- Син Євген (1954–1986).
Борис Антоненко-Давидович виведений героєм у романі Докії Гуменної «Діти Чумацького Шляху» під ім'ям Головач. В оповіданні «Чистка» фігурують В. Підмогильний та Є. Плужник. В оповіданні «Щастя» частково відбилися автобіографічні моменти стосунків із Вірою Баглій.
Похований на Лісовому кладовищі в Києві.
Іменем Антоненка-Давидовича названо вулиці в Києві, Коломиї, Хмельницькому, в житловому масиві Сихів у Львові [12][13].
Постановою Кабінету Міністрів від 27 березня 2000 року Роменська міська центральна бібліотека для дорослих отримала ім'я Бориса Антоненка-Давидовича[14].
- «Останні два», оповідання, надруковано в журналі «Нова громада», Київ, 1923, ч. 3-4.
- «Запорошені силуети» (збірка оповідань) (1925)
- «Паротяг ч.273 (збірка оповідань)» (1933) [2] [Архівовано 22 вересня 2020 у Wayback Machine.].
- «Сибірські новели» (1989).
- « Тук-тук» (повість), (1925). [3] [Архівовано 18 листопада 2017 у Wayback Machine.]
- «Синя волошка» (повість), (1927).
- «Смерть» (повість), (1928).
- «Печатка» (повість), (1930). [4] [Архівовано 17 листопада 2017 у Wayback Machine.]
- «За ширмою» (роман), (1963).
- «Січ-Мати» (роман), (1997)[15].
- «Як ми говоримо» (1970).
- «В літературі й коло літератури» (1964).
- «Здалека і зблизька: Літературні силуети й критичні нариси» (1969).
- «Слово матері» (збірка оповідань), (1960).
- «Як воно починалось» (збірка оповідань), (1969).
- «Завищені оцінки» (1970).
- «Моя поездка на Кавказ» (1916).
- «Землею українською: літературний репортаж» (1930) [5] [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.].
- «Лицарі абсурду» (1923).
- «Крижані мережки» [6] [Архівовано 4 лютого 2019 у Wayback Machine.] (1930).
- «Про самого себе (автобіографія)» (1967).
- «Крила Артема Летючого».
- Землею українською [Архівовано 16 серпня 2021 у Wayback Machine.]. Краків: Українське Видавництво, 1942. 164 с.
- Золотий кораблик : зб. оповідань / мал. М. Прокопенка, обкл. А. Тетьори / — К. : Дитвидав УРСР, 1960 — 107 с., іл.
- Борис Антоненко Давидович (1991). Твори у двох томах (українська) . Київ: Дніпро. ISBN 5-308-00989-9.
((cite book))
: Cite має пусті невідомі параметри:|пубрік=
,|лінк=
,|авторлінк=
,|пубдата=
,|главалінк=
та|глава=
(довідка)
- Борис Антоненко Давидович; Леонід Бойко (упорядник) (1998). Знаний і незнаний Борис Антоненко Давидович. Нащадки прадідів (українська) . Київ: КМ Academia. ISBN 966-518-100-9.
((cite book))
: Cite має пусті невідомі параметри:|пубрік=
,|лінк=
,|авторлінк=
,|пубдата=
,|главалінк=
та|глава=
(довідка)
- Борис Антоненко Давидович (1999). На шляхах і роздоріжжях (українська) . Київ: Смолоскип. ISBN 966-7332-08-X.
((cite book))
: Cite має пусті невідомі параметри:|пубрік=
,|лінк=
,|авторлінк=
,|пубдата=
,|главалінк=
та|глава=
(довідка)
- Смерть. Сибірські новели. (Харків: Фоліо, 2012) ISBN 978-966-03-4954-4
- Смерть. Сибірські новели. Завищені оцінки. — К., Радянський письменник, 1989. — 557 с. [7] [Архівовано 6 липня 2020 у Wayback Machine.]
- Сибірські новели. Тюремні вірші. — Смолоскип, 1990. — 310 с. [8] [Архівовано 26 лютого 2021 у Wayback Machine.]
- На шляхах і роздоріжжях: спогади, невідомі твори. — К., Смолоскип, 1999. — 287 с. [9] [Архівовано 7 липня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ а б в метрична книга
- ↑ а б ДАСО, ф.1188, оп.5, спр.30. Аркуш 447зв — 448.
- ↑ Борис Антоненко-Давидович. Мемуари. 1964 рік. Архів оригіналу за 18 жовтня 2017. Процитовано 18 жовтня 2017.
- ↑ Усі письменники і народна творчість: довідник (укр.) . Київ: Майстер-клас. 2008. с. 16—20. ISBN 978-966-471-096-8.
- ↑ Костюк Г. …Що вгору йде… // «Сучасність», ч. 10, 1980.
- ↑ «Тук-тук» [Архівовано 18 листопада 2017 у Wayback Machine.]
- ↑ «Печатка» [Архівовано 17 листопада 2017 у Wayback Machine.]
- ↑ Симонов, Костянтин (1961). Живі і мертві (укр.). Київ: Державне видавництво художньої літератури.
- ↑ Пан Халявський. Роман / Київ, Видавництво художньої літератури «Дніпро». — 1966.
- ↑ 200 листів Б. Антоненка-Давидовича
- ↑ Блог професора Пономарева. «Ваш допис передано авторові сторінки для перегляду». Архів оригіналу за 1 квітня 2016. Процитовано 31 січня 2016.
- ↑ Вкарбовані в літопис науки, 2020, с. 18.
- ↑ Про внесення змін до Переліку площ, проспектів, вулиць, провулків, проїздів, скверів, бульварів, парків, розташованих на території міста Хмельницького, затвердженого рішенням 17-ої сесії міської ради №24 від 02.04.2008р. Хмельницька міська рада (укр.). 30 квітня 2022. Процитовано 6 червня 2024.
- ↑ Постанова Кабінету Міністрів від 27 березня 2000 N 558 Про присвоєння імен закладам освіти та культури Житомирської, Львівської, Сумської, Черкаської, Чернігівської областей. Архів оригіналу за 24 лютого 2022. Процитовано 14 вересня 2019.
- ↑ За життя письменника було надруковано лише уривок із твору в журналі Життя й революція за квітень 1926-го року [1]. Повніший текст надруковано у журналі Дніпро, № 9/10 за 1997-й рік.
- Антоненко-Давидович Борис Дмитрович // Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. — К. : Либідь, 1997. — 464 с. — ISBN 5-325-00781-5.
- Антоненко-Давидович Борис Дмитрович [Архівовано 16 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл.
- Життя і творчість Б. Антоненка-Давидовича в літературному процесі XX ст.
- Антоненко-Давидович Б. Вибрані твори : [збірка] / [упоряд. Б. Тимошенко]. – Київ : Книга, 2016. – 422 с.
- Багаття: Борис Антоненко-Давидович очима сучасників / Фундація ім. О. Ольжича; Упор. Б.Тимошенко. — Київ: Видавництво ім. Олени Теліги, 1999. — 512 с.
- Бойко Л. Лицар правди і добра // Смерть. Сибірські новели. Завищені оцінки / Б. Антоненко-Давидович. — К. : Видавництво гуманітарної літератури, 2005. — С. 5–38.
- Дмитренко В. І. Б. Д. Антоненко-Давидович у літературному процесі 20-30-х років 20 століття: Дис… канд. філол. наук: 10.01.01. / Дмитренко Вікторія Ігорівна; КУ ім. Т. Шевченка. — Київ, 1997. — 189 с.
- Костюк Г. …Що вгору йде… // «Сучасність», ч. 10, 1980.
- Лицар неабсурдних ідей. Борис Антоненко-Давидович: Збірка споминів, листів і малодоступних творів / За ред. Лариси М. П. Залеської-Онишкевич. — Б.м., 1994. — 224с. — (Бібліотека журналу «Час»)
- «Підуть і правнуки…»: Спогади про Б. Антоненка-Давидовича // Із живучого племені Дон Кіхотів / І. Світличний, Н. Світлична. — К. : Грамота, 2008. — С. 535—553.
- Хахуля О. Б. Антоненко-Давидович в пазурях чекістів. — Мельбурн: Видавництво «Ластівка», 1987.
- Бойко Л. З когорти одержимих: Життя і творчість Бориса АнтоненкаДавидовича в літературному процесі ХХ століття / Леонід Бойко. — К.: КМ Академія, 2003. — 580 с.
- Хамедова Ольга. Feci, quod potui…Доля і творчість Бориса Антоненка-Давидовича. Монографія. — Донецьк: Норд-прес, 2009. — 164 с.
- Тимошенко Б., Рапп І. Антоненко-Давидович Б.Д. // Міжнародний біоґрафічний словник дисидентів країн Центральної та Східної Європи й колишнього СРСР. Т. 1. Україна. Частина І. — Харків : Харківська правозахисна група; "Права людини", 2006. — Т. 1. — 37-40 с. — 1500 прим. — ISBN 966-8919-09-2.
- Антоненко-Давидович Борис Дмитрович // Вкарбовані в літопис науки / уклад. О. І. Вовк, А. В. Григор'єв, С. М. Куделко; гол. ред. В. С. Бакіров. — 2-ге. — Харків : ХНУ імені В. Н. Каразіна, 2020. — С. 18. — 376 с. — ISBN 978-966-285-613-2.
- БОРИС АНТОНЕНКО-ДАВИДОВИЧ | Програма «Велич особистості» | 2016 (ВІДЕО)
- «Місто мале…» (Є. Плужник): топоси малих міст і містечок в українській літератрі «Розстріляного Відродження» (на матеріалі прози І. Багряного та Б. Антоненка-Давидовича) [Архівовано 26 жовтня 2014 у Wayback Machine.] Колошук Н. Г.
- Борис Антоненко-Давидович. Як ми говоримо (Аудіокнига)
- Борис Антоненко-Давидович. На шляхах і роздоріжжях: спогади, невідомі твори (Аудіокнига)
- Антоненко-Давидович Борис (Електронна бібліотека «Культура України») [Архівовано 17 листопада 2017 у Wayback Machine.]
- Борис Антоненко-Давидович — Цикл «Гриф секретності знято» / 1 Серія / Режисер Ірина Шатохіна // 2008
- Борис Антоненко-Давидович — Цикл «Гриф секретності знято» / 2 Серія / Режисер Ірина Шатохіна // 2008
Лауреати Шевченківської премії з літератури | |
---|---|
1962—1970 | |
1971—1980 | |
1981—1990 | |
1991—2000 | Стус, Білик (1991) •
Антоненко-Давидович, Багряний, Дрозд, Роговий, Калинець, Мельничук, Мовчан, Лубківський (1992) •
Коломієць, Міщенко, Руденко, Сапеляк, Талалай, Гоян (1993) •
Голобородько, Світличний, Чендей, Апанович, Лупій (1994) •
Захарченко, Кочур, Сверстюк, Симоненко, Федорів (1995) •
Базилевський, Міняйло, Жиленко, Іванченко (1996) • |
2001—2010 | |
2011—2020 | |
2021—2030 |
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.