Битва під Уманню
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Битва під Уманню | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
Операція «Барбаросса» | |||||||
![]() | |||||||
Координати: 48°35′00″ пн. ш. 30°40′00″ сх. д. / 48.5833333333611108173499815° пн. ш. 30.6666666666944465191591007° сх. д. | |||||||
| |||||||
Сторони | |||||||
![]() |
![]() | ||||||
Командувачі | |||||||
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() | ||||||
Військові сили | |||||||
135 000 чоловік, 270 танків, 900 гармат та 550 мінометів[1] | 100 000 чоловік, 200 танків[1] | ||||||
Втрати | |||||||
18 500 убито, 103 000 потрапило у полон
Загальні втрати: 121 500[1] |
4610 убито, 15 458 поранено, 785 пропало безвісти чи потрапило у полон
Загальні втрати: 20 853[2] |
Битва під Уманню — битва, що тривала з 1 по 7 серпня 1941 року між військами Третього Рейху та СРСР. Відбулася в ході наступу групи армій «Південь» та призвела до оточення і подальшої загибелі військ 6-ї та 12-ї армій Південного фронту Червоної Армії.
У перші тижні операції «Барбаросса» група армій «Південь», просуваючись на схід, зайняла міста: Львів (30 червня), Тернопіль, Вінницю і Житомир (10 липня). У ході Битви під Дубном були розбиті частини 4-го, 15-го і 16-го, а також 9-го, 19-го і 22-го механізованих корпусів Червоної Армії, зі складу Південно-Західного фронту. Зазначені групи корпусів контратакували війська Вермахту в районі міста Дубно з півдня і півночі, відповідно. Однак, незважаючи на перевагу в танках, ці атаки не увінчалися успіхом. За кількістю бронетехніки зіткнення було порівняти лише з битвою під Курськом. До 29-го червня бій було завершено і німецькі війська продовжили наступ.
10 липня Ставка ВГК передала загальне командування частинами Червоної Армії, що діяли на Південно-Західному напрямку, С. М. Будьонному. Його завданням була координація дій двох фронтів. Таким чином, під командою Будьонного перебували війська загальною чисельністю близько 1,5 млн осіб, зосереджені в районах Умані та Києва. Однак Будьонний ледве встиг прийняти командування, як між цими угрупованнями вклинилася 1-ша танкова група під командуванням Е. Клейста, зайнявши Бердичів (15 липня) і Козятин (16 липня). Таким чином, частини Клейста виявилися на північ від Умані. У той же час з півдня Умань обійшла 17-та армія вермахту (командувач — генерал К.-Х. Штюльпнагель). Крім того, з півдня, від кордону з Румунією на Умань наступала 11-та армія під командуванням генерала Ойгена фон Шоберта[джерело?].
- 6-та армія (командир: генерал-лейтенант І. М. Музиченко)
- 37-й стрілецький корпус (командир: комбриг С. П. Зибін)
- 80-та стрілецька дивізія (командир: генерал-майор В. І. Прохоров)
- 139-та стрілецька дивізія (командир: полковник М. Л. Логінов)
- 141-ша стрілецька дивізія (командир: генерал-майор Я. І. Тонконогов)
- 49-й стрілецький корпус (командир: генерал-майор С. Я. Огурцов)
- 140-ва стрілецька дивізія (командир: полковник Д. М. Скрипкін)
- 190-та стрілецька дивізія (командир: полковник Г. О. Звєрєв)
- 197-ма стрілецька дивізія (командир: полковник С. Д. Губін)
- 16-й механізований корпус (командир: комдив О. Д. Соколов)
- 15-та танкова дивізія (командир: полковник В. І. Полозков)
- 44-та танкова дивізія (командир: полковник В. П. Кримов)
- 240-ва моторизована дивізія (командир: полковник І. В. Горбенко)
- Резерв
- 173-тя стрілецька дивізія (командир: генерал-майор С. В. Верзін)
- 189-та стрілецька дивізія (командир: комбриг О. С. Чичканов)
- 10-та дивізія військ НКВС (командир: полковник І. С. Могилянцев)
- 37-й стрілецький корпус (командир: комбриг С. П. Зибін)
- 12-та армія (командир: генерал-майор П. Г. Понеделін)
- 8-й стрілецький корпус (командир: генерал-майор М. Г. Снєгов)
- 72-га гірськострілецька дивізія (командир: генерал-майор П. І. Абрамідзе)
- 192-га гірськострілецька дивізія (командир: генерал-майор П. Ф. Привалов)
- 13-й стрілецький корпус (командир: генерал-майор М. К. Кирилов)
- 60-та Кавказька Червонопрапорна ім. Стьопіна гірськострілецька дивізія (командир: генерал-майор М. Б. Саліхов)
- 99-та Червонопрапорна стрілецька дивізія (командир: полковник П. П. Опякін)
- 24-й механізований корпус (командир: генерал-майор В. І. Чистяков)
- 45-та танкова дивізія (командир: генерал-майор М. Д. Соломатін)
- 49-та танкова дивізія (командир: полковник К. Ф. Шевцов)
- 216-та моторизована дивізія (командир: полковник А. С. Саркісян)
- Резерв
- 44-та Київська Червонопрапорна ім. Щорса гірськострілецька дивізія (командир: генерал-майор С. Я. Ткаченко)
- 58-ма гірськострілецька дивізія (командир: генерал-майор М. І. Прошкін)
- 8-й стрілецький корпус (командир: генерал-майор М. Г. Снєгов)
- 2-й механізований корпус (командир: генерал-лейтенант Ю. В. Новосельський)
- 11-та танкова дивізія (командир: полковник Г. І. Кузьмін)
- 16-та танкова дивізія (командир: полковник М. І. Миндро)
- 15-та Сиваська двічі Червонопрапорна ордена Леніна моторизована дивізія (командир: генерал-майор Н. Н. Бєлов)
- Окремі частини
- 39-та танкова дивізія 18-о механізованого корпусу (командир: полковник Н. В. Старков)
- 213-та моторизована дивізія 19-о механізованого корпусу (командир: полковник В. М. Осьмінський)
- Група полковника П. С. Фотченко (частина 8-ї танкової дивізії)
Крім того, в оточення потрапили 2 артилерійські, 1 повітряно-десантна (211-та) бригади, 6 прикордонних загонів (23-й, 91-й, 92-й, 93-й, 95-й, 97-й), Окрема Коломийська прикордонна комендатура, тилові госпіталі оточених армій.
Більша частина радянських дивізій за кількістю особового складу, озброєння та техніки дорівнювала полку. Деякі танкові дивізії залишилися взагалі без техніки, втраченої в попередніх боях. Інші були зведені у військові групи, що складалися із командування та незначної частини бійців та техніки, адже за наказом командування найбільш цінні танкові кадри, які залишилися без танків, відзивалися у тил для отримання нової бронетехніки. Таким чином в оточення не потрапили танкові екіпажі 15-ї та 44-ї танкових дивізій[3].
- 1-ша танкова група (командир: генерал-полковник Евальд фон Кляйст (Ewald von Kleist))
- XIV моторизований корпус (командир: генерал піхоти Густав фон Віттерсхайм (Gustav von Wietersheim))
- 9-та танкова дивізія (командир: генерал-лейтенант Альфред фон Хубіцки (Alfred Ritter von Hubicki))
- Бригада військ СС «Адольф Гітлер» (командир: оберстгрупенфюрер Йозеф Дітріх (Josef Dietrich))
- XXXXVIII моторизований корпус (командир: генерал танкових військ Вернер Кемпф (Werner Kempf))
- 11-та танкова дивізія (командир: генерал-лейтенант Людвіг Крювель (Ludwig Crüwell))
- 16-та моторизована дивізія (командир: генерал-лейтенант Зігфрід Генріці (Sigfrid Henrici))
- XIV моторизований корпус (командир: генерал піхоти Густав фон Віттерсхайм (Gustav von Wietersheim))
- 17-та армія (командир: генерал піхоти Карл-Генріх фон Штюльпнагель (Karl-Heinrich von Stülpnagel))
- IV армійський корпус (командир: генерал піхоти Віктор фон Шведлер (Viktor von Schwedler))
- 24-та піхотна дивізія (командир: генерал-майор Ганс фон Теттау (Hans von Tettau))
- 297-ма піхотна дивізія (командир: генерал-лейтенант Макс Пфеффер (Max Pfeffer))
- ХХХХІХ гірсько-єгерський корпус (командир: генерал піхоти Людвіг Кюблер (Ludwig Kübler))
- 1-ша гірсько-єгерська дивізія (командир: генерал гірсько-піхотних військ Губерт Ланц (Hubert Lanz))
- 4-та гірсько-єгерська дивізія (командир: генерал гірсько-піхотних військ Карл Еглсір (Karl Eglseer))
- 97-ма легка піхотна дивізія (командир: генерал-лейтенант Ернст Рупп (Ernst Rupp))
- 125-та піхотна дивізія (командир: генерал-майор Віллі Шнекенбюргер (Willi Schneckenburger))
- 295-та піхотна дивізія
- LII армійський корпус (командир: генерал піхоти Курт фон Брізен (Kurt von Briesen))
- 257-ма піхотна дивізія (командир: генерал-лейтенант Карл Закс (Karl Sachs))
- 100-та легка піхотна дивізія (командир: генерал-лейтенант Вернер Занне (Werner Sanne))
- 101-ша легка піхотна дивізія (командир: генерал-лейтенант Браунер фон Гайдрінген (Brauner von Haydringen))
- IV армійський корпус (командир: генерал піхоти Віктор фон Шведлер (Viktor von Schwedler))
Німецькі танкові дивізії, незважаючи на втрати від 30 до 50 %, залишалися боєздатними з'єднаннями. Піхотні дивізії не мали великих втрат[1].
Ставка і командування Південним фронтом помилково припустили, що німці мають намір вийти до Дніпра між Києвом і Черкасами з метою подальшого наступу на Донбас, і недооцінили небезпеку оточення частин Червоної армії в районі Умані. 28-го липня війська Південно-Західного і Південного фронтів отримали наказ відійти на Схід, з метою відсікти німцям вихід до Дніпра. У результаті було втрачено можливість уникнути оточення шляхом відходу на південний схід.
30 липня 16-та моторизована дивізія танкової групи Клейста захопила Новоархангельськ, перекривши таким чином шляхи відступу 6-й та 12-й армій на схід. Незважаючи на кількаденні кровопролитні бої за цей населений пункт, під час якого він неодноразово переходив з рук в руки, радянським військами не вдалося захопити його. Вже 2 серпня війська групи Клейста з'єдналися з 17-ю армією, замкнувши оточення. Наступного дня оточення було посилено другий кільцем, утвореним 16-ю танковою дивізією і Угорським рухомим корпусом. До 8-го серпня організований опір оточених частин Червоної Армії, в цілому, припинився. Німецькі війська дістали можливість провести операцію на оточення частин Південно-Західного фронту, що обороняли м. Київ, з півдня[джерело?].
Результатом поразки 6-ї та 12-ї армій стало практично повне знищення оточених частин. Було втрачено майже всю техніку та озброєння. З числа особового складу оточених армій лише близько 11 тис. червоноармійців, в основному з тилових частин, вдалося вийти з оточення. Решта потрапила у полон разом з командувачами генерал-лейтенантом І. М. Музиченко та генерал-майором П. Г. Понеделіним. У полон також потрапили:
- Командир 49-го стрілецького корпусу генерал-майор С. Я. Огурцов;
- Командир 13-го стрілецького корпусу генерал-майор М. К. Кирилов;
- Командир 8-го стрілецького корпусу генерал-майор М. Г. Снєгов;
- Командир 16-го механізованого корпусу комдив О. Д. Соколов;
- Командир 80-ї Червонопрапорної Донецької дивізії генерал-майор В. І. Прохоров;
- Начальник штабу 192-ї гірськострілецької дивізії підполковник В. І. Свєчніков.
Загинули:
- Командир 44-ї танкової дивізії полковник В. П. Кримов;
- Командир 8-ї танкової дивізії полковник П. С. Фотченков;
- Командир 24-го механізованого корпусу генерал-майор В. І. Чистяков.
Радянських військовополонених помістили в створений на території кар'єру біля міста Умань концтабір, неофіційно названий «Уманська Яма» (на фото). У ньому через погані умови утримання багато хто загинув. У місцях боїв і в таборі німці і посібники розстрілювали військовополонених євреїв, комісарів, «політруків», поранених і ослаблених[4]
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/37/%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%B7%D0%BD%D0%B0%D0%BA_%D0%BD%D0%B0_%D1%87%D0%B5%D1%81%D1%82%D1%8C_6-%D1%97_%D1%82%D0%B0_12-%D1%97_%D0%B0%D1%80%D0%BC%D1%96%D1%97_%28%D1%83%D1%80%D0%BE%D1%87%D0%B8%D1%89%D0%B5_%D0%97%D0%B5%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B0_%D0%B1%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%29%21.jpg/200px-%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%B7%D0%BD%D0%B0%D0%BA_%D0%BD%D0%B0_%D1%87%D0%B5%D1%81%D1%82%D1%8C_6-%D1%97_%D1%82%D0%B0_12-%D1%97_%D0%B0%D1%80%D0%BC%D1%96%D1%97_%28%D1%83%D1%80%D0%BE%D1%87%D0%B8%D1%89%D0%B5_%D0%97%D0%B5%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B0_%D0%B1%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%29%21.jpg)
- На східному узліссі урочища «Зелена брама» біля дороги між с. Нерубайка та с. Підвисоке встановлено пам'ятний знак з сірого граніту з написом:
«В цих краях 2-7 серпня 1941 року вели героїчні бої воїни 6-ї і 12-ї армій під командуванням генералів І. М. Музиченка і П. Г. Понедєліна»
- В с. Підвисоке на стіні будівлі, де в 1941 році містився штаб 6-ї та 12-ї армій, встановлено дві пам'ятні таблиці.
-
Радянські військовополонені в Умані. Серпень 1941
-
Кинута 152-мм гаубиця-гармата зразка 1937 р. (МЛ-20) на вулицях Умані. Серпень 1941
-
Адольф Гітлер в Умані. Серпень 1941
-
Високошвидкісний арттягач СТЗ-НАТІ 5, кинутий під Уманню під час бою. Найімовірніше належав 12-й Армії. 1941
-
Гітлер та Муссоліні після параду італійських військ оглядають околиці Умані. 27-28 серпня 1941
-
Есесівці моторизованої дивізії СС «Вікінг» у районі Умані. Серпень 1941
- Битви та операції німецько-радянської війни
- Битва за Київ (1941)
- Уманська Яма
- Кам'янець-Подільський котел
- Операція «Кільце»
- ↑ а б в г Нуждин О.И. Боевые действия 6-й и 12-й армий в сражении под г. Умань [1] [Архівовано 15 вересня 2013 у Wayback Machine.]
- ↑ Human Losses in World War II Heeresarzt 10-Day Casualty Reports per Army/Army Group, 1941, BA/MA RW 6/556, 6/558 [Архівовано 25 жовтня 2012 у Wayback Machine.]
- ↑ Дриг Е. Механизированные корпуса РККА в бою: История автобронетанковых войск Красной Армии в 1940—1941 годах. — Москва: АСТ, АСТ МОСКВА, Транзиткнига, 2005. — 830 с.
- ↑ Архівована копія. Архів оригіналу за 4 квітня 2008. Процитовано 31 січня 2011.
((cite web))
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title (посилання)
- Нуждин О. И. Боевые действия 6-й и 12-й армий в сражении под г. Умань [Архівовано 15 вересня 2013 у Wayback Machine.]
- «Цена Победы»: Котлы 1941 года[недоступне посилання з жовтня 2019]
- В. М. Грицюк, Ю. Ю. Фасольняк. Уманська оборонна операція (1941) [Архівовано 13 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 227. — ISBN 978-966-00-1359-9.
- Christian Zentner. Der Zweite Weltkrieg. — Stuttgart : Unipart-Verlag, 1986. — 415 с. — ISBN 3-8118-1761-2.
- Боевой состав Советской Армии. Часть 1 (июнь-декабрь 1941 года). — Москва : Военно-научное управление Генерального штаба. — 84 с.
- Долматовский Е.А. Зеленая брама: Докум. легенда об одном из первых сражений Великой Отеч. войны. — Москва : Политиздат, 1989. — 319 с. — ISBN 5-250-00605-1.
- Дриг Е. Механизированные корпуса РККА в бою: История автобронетанковых войск Красной Армии в 1940 – 1941 годах. — Москва : АСТ, АСТ МОСКВА, Транзиткнига, 2005. — 830 с.
- Исаев А.В. От Дубно до Ростова. — Москва : АСТ, Транзиткнига, 2004.
- Новобранець В.А. Записки военного разведчика // Военно-исторический архив. - №: 4(52)-12(60), 2004 г. - 1(61)-3(63), 2005 г. — Москва, 2004 - 2005.
- Рунов В.А. 1941. Победный парад Гитлера. Правда об Уманском побоище. — Москва : Яуза, Эксмо, 2010. — 416 с.
- Сборник боевых документов Великой Отечественной войны. — Москва : Военное издательство Министерства обороны Союза ССР, 1959. — Т. 39. — 308 с.
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.