Storbritannia i Eurovision Song Contest
Storbritannia i Eurovision Song Contest | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Kringkaster | British Broadcasting Corporation (BBC) | ||
Nasjonal finale | Nasjonal finale
Intern utvelgelse
| ||
Deltakelse | |||
Deltatt | 65 ganger per 2023 | ||
Første år | 1957 | ||
Beste resultat | Førsteplass (1967, 1969, 1976, 1981, 1997) | ||
Dårligste resultat | Sisteplass (2003, 2008, 2010, 2019, 2021) Null poeng (2003, 2021) |
Storbritannia debuterte i Eurovision Song Contest i 1957, sto over året etter og har deltatt hvert eneste år siden 1959. Med det er Storbritannia det landet med den lengste sammenhengende deltakelsen i konkurransen. Storbritannia er en av de fem store – en gruppe på fem land som er automatisk kvalifisert til finalen på grunn sine store økonomiske bidrag til konkurransen.
Gjennom 1960- og 1970-årene trådte Storbritannia frem som den klart mest suksessrike nasjonen i Eurovision Song Contest. I perioden 1967–1977 havnet Storbritannia på topp fire samtlige år, inkludert tre seire og fem andreplasser. Landet har produsert en rekke store slagere og hiter som «Puppet on a String», «Congratulations», «Beg, Steal or Borrow», «Save Your Kisses for Me», «Making Your Mind Up», «Ooh Aah... Just a Little Bit» og «Love Shine a Light». Store stjerner som Cliff Richard, Lulu, Mary Hopkin, Olivia Newton-John, The Shadows, Katrina and the Waves, Engelbert Humperdinck, Bonnie Tyler og Blue er blant dem som har stilt opp i konkurransen for britene. Frem til år 2000 hadde Storbritannia innkassert fem seiere, hele 15 andreplasser og to tredjeplasser.
Etter årtusenskiftet har landet gjort det langt svakere i Eurovision Song Contest, blant annet med fem sisteplasser, hvor to av dem var uten poeng. Bunnpunktet ble nådd i 2021, da det britiske bidraget ikke fikk poeng fra hverken juryene eller tv-seerne. I 2022 snudde Storbritannia sisteplassene til en andreplass – den 16. gjennom tidene – med Sam Ryder og «Space Man». Dette var landets beste plassering på 24 år.
Storbritannia har arrangert Eurovision Song Contest ni ganger, mer enn noe annet land. I 2023 arrangerte landet konkurransen for niende gang, etter at Den europeiske kringkastingsunion besluttet at konkurransen ikke kunne finne sted i Ukraina på grunn av krigen. Dette var femte gang BBC steppet inn som reserve-vert fordi de egentlige vertslandene av ulike årsaker var forhindret fra å arrangere den internasjonale finalen.
Historikk
[rediger | rediger kilde]Det er BBC som har ansvaret for å velge britenes artist og sang til konkurransen, og frem til 2010 arrangerte BBC en nasjonal konkurranse, lik norske Melodi Grand Prix, for å velge ut landets bidrag til Eurovision Song Contest. I årene 2010–15 valgte den britiske kringkasteren bidragene internt, men i 2016 returnerte den nasjonale konkurransen under navnet Eurovision: You Decide.
Historien vil ha det til at Storbritannia skulle delta i den første utgaven av Eurovision Song Contest i 1956, men at BBC misset tidsfristen.[2] BBC hadde imidlertid ingen planer om å delta i 1956, og utviklet i stedet sin egen sangkonkurranse, Festival Of British Popular Songs.[3][4] Året etter debuterte Storbritannia i Eurovision Song Contest og ble nummer 7 av 10 med låten «All».
Deretter sto Storbritannia over konkurransen i 1958, men har deltatt hvert år siden. I 1959 kom landet på en andreplass med «Sing, Little Birdie» og innledet med det en førti år lang gullalder i landets Eurovision-historie. Bare to ganger i disse førti årene havnet Storbritannia utenfor topp ti – en ellevteplass i 1978 og en trettendeplass i 1987. Den beste perioden varte fra 1967 til 1978, da Storbritannia innkasserte hele tre seire og fem andreplasser. De «dårligste» plasseringene var fjerdeplassene i 1971 og 1974.[5]
En evig toer
[rediger | rediger kilde]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/Eurovisie_Songfestival_76_Den_Haag_Brotherhood_of_Man_%28Engeland%29_tijdens_optre%2C_Bestanddeelnr_928-5011.jpg/250px-Eurovisie_Songfestival_76_Den_Haag_Brotherhood_of_Man_%28Engeland%29_tijdens_optre%2C_Bestanddeelnr_928-5011.jpg)
Hele 16 ganger har Storbritannia kommet på andreplass, og ved to tilfeller – i 1968 og 1988 – var britene også bare ett poeng unna seieren. Ingen andre land er i nærheten av å ha så mange sølvplasseringer som britene.[5]
Storbritannia har vunnet konkurransen fem ganger: 1967, 1969, 1976, 1981 og 1997. Bare Sverige og Irland, med syv seire hver, har vunnet flere ganger. Storbritannia har imidlertid arrangert Eurovision Song Contest ni ganger, mer enn noe annet land. BBC trådte inn som vert i 1960, 1963, 1972 og 1974 etter at de egentlige vertslandene måtte si fra seg oppgaven på grunn av økonomi.[6][7] I 2023 steppet BBC inn som arrangør for femte gang, etter at Den europeiske kringkastingsunion besluttet at konkurransen ikke kunne finne sted i Ukraina som vant konkurransen i 2022. Årsaken var sikkerhetssituasjonen i Ukraina på grunn av den pågående krigen.[8] Dette var rekordhøye niende gang konkurransen ble arrangert i Storbritannia.[9][10]
Skiftet etter 2000
[rediger | rediger kilde]Lenge var Storbritannia sammen med Irland og Malta, de eneste landene som fikk synge på engelsk i Eurovision Song Contest. I 1999 ble språkregelen fjernet, og de fleste land har etter hvert gått over til å synge på engelsk. I takt med dette ble Storbritannias resultater stadig svakere; landet ble nummer 16 i 2000 og nummer 15 året etter. I 2003 kom Storbritannia for første gang helt sist i konkurransen, og det uten poeng. Resultatet ble møtt med vantro i Storbritannia, og BBCs legendariske kommentator, Terry Wogan, mente resultatet var en europeisk straff for britenes deltakelse i Irak-krigen.[11] Fire nye sisteplasser fulgte i 2008, 2010, 2019 og 2021 – og siden 2000 har Storbritannia nådd topp ti bare tre ganger. I 2021 fikk Storbritannia ingen poeng fra hverken juryene eller seerne, og de endte helt sist uten poeng.[12][13] Resultatet fikk den engelske toppolitikeren Nigel Farage til å kreve at landet måtte trekke seg fra konkurransen.[14] Han har tidligere ment at Storbritannia blir diskriminert i konkurransen.[15]
Andre har avvist at de dårlige britiske resultatene skyldes politikk og Brexit.[16] Flere Eurovision-eksperter og fagfolk mener at Storbritannia ikke har tatt konkurransen seriøst, men i stedet sett på Eurovision Song Contest som en vits, sirkus og kitch.[17][18] Den svenske Eurovision-produsenten Christer Björkman mente britene hadde seg selv å takke, og la skylden på BBC og kommentator Terry Wogans syrlige tone: «Han oppdro en generasjon seere til å tro at dette var et morsomt kitsch-show som ikke hadde noen som helst relevans. Det ødela Eurovision totalt. På grunn av det Terry Wogan gjorde, har ikke Storbritannia gjort sitt beste», sa Björkman i 2016.[19] Kommentaren ble møtt med protester i Storbritannia, blant andre av Graham Norton, som overtok kommentatorjobben etter Wogan i 2009.[20]
Snuoperasjonen etter 2021
[rediger | rediger kilde]Etter den forsmedelige sisteplassen i 2021, tok flere britiske musikere og kommentatorer til orde for at landet nå måtte ta konkurransen mer seriøst.[16][21][22][23] BBC gjorde endringer i sin utvelgelse og hanket i 2022 inn den britiske TikTok-kjendisen Sam Ryder til å representere landet. Som en del av den strategien la Ryder ut på en omfattende promoteringsturné, og han laget en rekke kampanjer på sosiale medier for å skape blest rundt det britiske bidraget «Space Man».[24] Innsatsen ga resultater, og det britiske bidraget føk rett til en andreplass på veddemålslistene. I Eurovision Song Contest 2022 vant også «Space Man» juryavstemningen og endte til slutt på en andreplass i finalen – det beste britiske resultatet på 24 år. Det gode resultatet skapte stor glede i Storbritannia, hvor Sam Ryder nærmest ble erklært som en folkehelt.[24][25][26][27] Ryder ble senere spurt om å opptre under dronning Elizabeths platinajubileum i juni 2022.[28][29] Uken etter finalen klatret sangen til en andreplass på den britiske singellisten, den beste listenoteringen for et Eurovision-bidrag siden Gina G toppet listen 27 år tidligere med «Ooh Aah… Just a Little Bit».[30]
Fast finalist
[rediger | rediger kilde]I 2000 innførte Den europeiske kringkastingsunion en ordning som sikret de fire største økonomiske bidragsyterne direkte plass i finalen. De fire landene var Storbritannia, Tyskland, Frankrike og Spania, og gruppen ble kalt de fire store.[31] I 2011 kom Italia tilbake i konkurransen, og gruppen ble utvidet til de fem store. Storbritannia har dermed aldri deltatt i en semifinale i Eurovision Song Contest.[31]
Deltakere
[rediger | rediger kilde]Under er en liste over Storbritannias deltakere, plasseringer og poeng i konkurransen siden debuten i 1957.[5]
- Fargekoder
År | Artist | Tittel | Norsk oversettelse | Finale | Poeng | Semi | Poeng |
---|---|---|---|---|---|---|---|
1957 | Patricia Bredin | «All» | Alt | 7 | 6 | Ingen semifinaler | |
1958 | Deltok ikke | ||||||
1959 | Pearl Carr og Teddy Johnson | «Sing, Little Birdie» | Syng, lille fugl | 2 | 16 | ||
1960 | Bryan Johnson | «Looking High, High, High» | Leter høyt, høyt, høyt | 2 | 25 | ||
1961 | The Allisons | «Are You Sure?» | Er du sikker? | 2 | 24 | ||
1962 | Ronnie Carroll | «Ring-A-Ding Girl» | Ring-a-ding-jente | 4 | 10 | ||
1963 | «Say Wonderful Things» | Si herlige ting | 4 | 28 | |||
1964 | Matt Monro | «I Love the Little Things» | Jeg elsker de små tingene | 2 | 17 | ||
1965 | Kathy Kirby | «I Belong» | Jeg tilhører | 2 | 26 | ||
1966 | Kenneth McKellar | «A Man Without Love» | En mann uten kjærlighet | 9 | 8 | ||
1967 | Sandie Shaw | «Puppet on a String» | Tråddokke | 1 | 47 | ||
1968 | Cliff Richard | «Congratulations» | Gratulasjoner | 2 | 28 | ||
1969 | Lulu | «Boom Bang-a-Bang» | – | 1 | 18 | ||
1970 | Mary Hopkin | «Knock, Knock Who's There?» | Bank, bank, hvem der? | 2 | 18 | ||
1971 | Clodagh Rodgers | «Jack in the Box» | Troll i eske | 4 | 98 | ||
1972 | The New Seekers | «Beg, Steal or Borrow» | Tigge, stjele eller låne | 2 | 114 | ||
1973 | Cliff Richard | «Power to All Our Friends» | Makt til alle våre venner | 3 | 123 | ||
1974 | Olivia Newton-John | «Long Live Love» | Lenge leve kjærligheten | 4 | 14 | ||
1975 | The Shadows | «Let Me Be the One» | La meg være den | 2 | 138 | ||
1976 | Brotherhood of Man | «Save Your Kisses for Me» | Spar kyssene dine til meg | 1 | 164 | ||
1977 | Lynsey de Paul og Mike Moran | «Rock Bottom» | Helt på bunn | 2 | 121 | ||
1978 | Co-Co | «The Bad Old Days» | De dårlige, gamle dager | 11 | 61 | ||
1979 | Black Lace | «Mary Ann» | – | 7 | 73 | ||
1980 | Prima Donna | «Love Enough for Two» | Kjærlighet nok til to | 3 | 106 | ||
1981 | Bucks Fizz | «Making Your Mind Up» | Bestem deg | 1 | 136 | ||
1982 | Bardo | «One Step Further» | Ett steg videre | 7 | 76 | ||
1983 | Sweet Dreams | «I'm Never Giving Up» | Jeg gir aldri opp | 6 | 79 | ||
1984 | Belle and the Devotions | «Love Games» | Kjærlighets-spill | 7 | 63 | ||
1985 | Vikki Watson | «Love Is» | Kjærligheten er | 4 | 100 | ||
1986 | Ryder | «Runner in the Night» | Løper i natten | 7 | 72 | ||
1987 | Rikki | «Only the Light» | Bare lyset | 13 | 47 | ||
1988 | Scott Fitzgerald | «Go» | Gå | 2 | 136 | ||
1989 | Live Report | «Why Do I Always Get it Wrong?» | Hvorfor blir det alltid feil for meg? | 2 | 130 | ||
1990 | Emma | «Give a Little Love Back to the World» | Gi litt kjærlighet tilbake til verden | 6 | 87 | ||
1991 | Samantha Janus | «A Message to Your Heart» | En beskjed til hjertet ditt | 10 | 47 | ||
1992 | Michael Ball | «One Step Out of Time» | Ett steg ut av tiden | 2 | 139 | ||
1993 | Sonia | «Better the Devil You Know» | Bedre med djevelen du vet om | 2 | 164 | Direktekvalifisert | |
1994 | Frances Ruffelle | «Lonely Symphony (We Will Be Free)» | Ensom symfoni (Vi skal bli frie) | 10 | 63 | Ingen semifinaler | |
1995 | Love City Groove | «Love City Groove» | Kjærlighetsby-groove | 10 | 76 | ||
1996 | Gina G | «Ooh Aah... Just a Little Bit» | Oh-ah, bare bitte litt | 8 | 77 | 3 | 153 |
1997 | Katrina and the Waves | «Love Shine a Light» | Kjærlighet, skinn et lys | 1 | 227 | Ingen semifinaler | |
1998 | Imaani | «Where Are You?» | Hvor er du? | 2 | 166 | ||
1999 | Precious | «Say It Again» | Si det igjen | 12 | 38 | ||
2000 | Nicki French | «Don't Play That Song Again» | Ikke spill den sangen igjen | 16 | 28 | ||
2001 | Lindsay | «No Dream Impossible» | Ingen drøm umulig | 15 | 28 | ||
2002 | Jessica Garlick | «Come Back» | Kom tilbake | 3 | 111 | ||
2003 | Jemini | «Cry Baby» | Gråt, kjære | 26 | 0 | ||
2004 | James Fox | «Hold On to Our Love» | Hold fast på vår kjærlighet | 16 | 29 | Direktekvalifisert | |
2005 | Javine Hylton | «Touch My Fire» | Berør min ild | 22 | 18 | ||
2006 | Daz Sampson | «Teenage Life» | Tenåringsliv | 19 | 25 | ||
2007 | Scooch | «Flying the Flag (for You)» | Representerer flagget (for deg) | 22 | 19 | ||
2008 | Andy Abraham | «Even If» | Selv om | 25 | 14 | ||
2009 | Jade Ewen | «It's My Time» | Det er min tur | 5 | 173 | ||
2010 | Josh Dubovie | «That Sounds Good to Me» | Det høres bra ut for meg | 25 | 10 | ||
2011 | Blue | «I Can» | Jeg kan | 11 | 100 | ||
2012 | Engelbert Humperdinck | «Love Will Set You Free» | Kjærligheten vil slippe deg fri | 25 | 12 | ||
2013 | Bonnie Tyler | «Believe in Me» | Tro på meg | 19 | 23 | ||
2014 | Molly | «Children of the Universe» | Barn av universet | 17 | 40 | ||
2015 | Electro Velvet | «Still in Love with You» | Fremdeles forelsket i deg | 24 | 5 | ||
2016 | Joe and Jake | «You're Not Alone» | Du er ikke alene | 24 | 62 | ||
2017 | Lucie Jones | «Never Give Up on You» | Gir deg aldri opp | 15 | 111 | ||
2018 | SuRie | «Storm» | Storm | 24 | 48 | ||
2019 | Michael Rice | «Bigger than Us» | Større enn oss | 26 | 11 | ||
2020 | James Newman | «My Last Breath» | Mitt siste åndedrag | Konkurransen avlyst | |||
2021 | «Embers» | Glør | 26 | 0 | Direktekvalifisert | ||
2022 | Sam Ryder | «Space Man» | Rommann | 2 | 466 | ||
2023 | Mae Muller | «I Wrote a Song» | Jeg skrev en sang | 25 | 24 | ||
2024 | Olly Alexander | «Dizzy» | Svimmel |
Låtskrivere og listeplasseringer
[rediger | rediger kilde]Under er en oversikt over de britiske bidragenes låtskrivere og dirigenter. Kolonnen ESC viser bidragets plassering i Eurovision Song Contest, mens kolonnen UK viser låtens høyeste plassering på den britiske singellisten.
År | Tittel | Komponist | Tekstforfatter | ESC | UK[32] |
---|---|---|---|---|---|
1957 | «All» | Reynell Wreford | Alan Stranks | 7 | – |
1959 | «Sing, Little Birdie» | Stan Butcher | Syd Cordell | 2 | 12 |
1960 | «Looking High, High, High» | John Watson | 2 | 20 | |
1961 | «Are You Sure?» | Bob Allison og John Allison | 2 | 2 | |
1962 | «Ring-A-Ding Girl» | Syd Cordell | Stan Butcher | 4 | 46 |
1963 | «Say Wonderful Things» | Philip Green | Norman Newell | 4 | 6 |
1964 | «I Love the Little Things» | Tony Hatch | 2 | – | |
1965 | «I Belong» | Peter Lee Sterling | Phil Peters | 2 | 36 |
1966 | «A Man Without Love» | Cyril Ornadel | Peter Callander | 9 | 30 |
1967 | «Puppet on a String» | Phil Coulter | Bill Martin | 1 | 1 |
1968 | «Congratulations» | Phil Coulter og Bill Martin | 2 | 1 | |
1969 | «Boom Bang-a-Bang» | Alan Moorhouse | Peter Warne | 1 | 2 |
1970 | «Knock, Knock Who's There?» | John Carter og Geoff Stephens | 2 | 2 | |
1971 | «Jack in the Box» | John Worsley | David Myers | 4 | 4[33] |
1972 | «Beg, Steal or Borrow» | Tony Cole, Graeme Hall og Steve Wolfe | 2 | 2 | |
1973 | «Power to All Our Friends» | Guy Fletcher og Doug Flett | 3 | 4 | |
1974 | «Long Live Love» | Valerie Avon og Harold Spiro | 4 | 11 | |
1975 | «Let Me Be the One» | Paul Curtis | 2 | 12 | |
1976 | «Save Your Kisses for Me» | Lee Sheridan og Martin Lee | Tony Hiller, Lee Sheridan og Martin Lee | 1 | 1 |
1977 | «Rock Bottom» | Lynsey de Paul og Mike Moran | 2 | 19 | |
1978 | «The Bad Old Days» | Stephanie de Sykes | Stuart Slater | 11 | 13 |
1979 | «Mary Ann» | Peter Morris | 7 | 42 | |
1980 | «Love Enough for Two» | Stephanie de Sykes og Stuart Slater | 3 | 48 | |
1981 | «Making Your Mind Up» | Andy Hill og John Danter | 1 | 1 | |
1982 | «One Step Further» | Simon Jeffries | 7 | 2 | |
1983 | «I'm Never Giving Up» | Ron Roker, Jan Pulsford, Phil Wigger | 6 | 21 | |
1984 | «Love Games» | Paul Curtis og Graham Sacher | 7 | 11 | |
1985 | «Love Is» | James Kaleth | Vikki Watson | 4 | 49 |
1986 | «Runner in the Night» | Brian Wade | Maureen Darbyshire | 7 | 98 |
1987 | «Only the Light» | Richard Peebles | 13 | 96 | |
1988 | «Go» | Julie Forsyth | 2 | 52 | |
1989 | «Why Do I Always Get it Wrong?» | John Beeby | Brian Hodgson | 2 | 73 |
1990 | «Give a Little Love Back to the World» | Paul Curtis | 6 | 33 | |
1991 | «A Message to Your Heart» | Paul Curtis | 10 | 30 | |
1992 | «One Step Out of Time» | Paul Davies, Tony Ryan og Victor Stratton | 2 | 20 | |
1993 | «Better the Devil You Know» | Dean Collinson og Brian Teasdale | 2 | 15 | |
1994 | «Lonely Symphony (We Will Be Free)» | George de Angelis og Mark Dean | 10 | 25 | |
1995 | «Love City Groove» | Stephen Rudden og Catsiana Mais | 10 | 7 | |
1996 | «Ooh Aah... Just a Little Bit» | Simon Tauber og Steve Rodway | 8 | 1 | |
1997 | «Love Shine a Light» | Kimberley Rew | 1 | 3 | |
1998 | «Where Are You?» | Scott English og Simon Stirling | 2 | 15 | |
1999 | «Say It Again» | Paul Varney | 12 | 6 | |
2000 | «Don't Play That Song Again» | John Springate og Gerry Shephard | 16 | 34 | |
2001 | «No Dream Impossible» | Russ Ballard og Chris Winter | 15 | 32 | |
2002 | «Come Back» | Martin Baylay | 3 | 13 | |
2003 | «Cry Baby» | Martin Isherwood | 26 | 15 | |
2004 | «Hold On to Our Love» | Gary Miller og Tim Woodcock | 16 | 13 | |
2005 | «Touch My Fire» | Javine Hylton og John Themis | 22 | 18 | |
2006 | «Teenage Life» | Daz Sampson og John Matthews | 19 | 8 | |
2007 | «Flying the Flag (for You)» | Russ Spencer, Morten Schjolin, Andrew Hill og Paul Tarry | 22 | 5 | |
2008 | «Even If» | Andy Abraham, Andy Watkins og Paul Wilson | 25 | 67 | |
2009 | «It's My Time» | Andrew Lloyd Webber og Diane Warren | 5 | 27 | |
2010 | «That Sounds Good to Me» | Pete Waterman, Mike Stock og Steve Crosby | 25 | 179 | |
2011 | «I Can» | Ciaron Bell, Ben Collier, Ian Hope, Duncan James, Liam Keenan, Lee Ryan og StarSign | 11 | 16 | |
2012 | «Love Will Set You Free» | Martin Terefe og Sacha Skarbek | 25 | 60 | |
2013 | «Believe in Me» | Desmond Child, Lauren Christy og Christopher Braide | 19 | 93 | |
2014 | «Children of the Universe» | Molly Smitten-Downes og Anders Hansson | 17 | 23 | |
2015 | «Still in Love with You» | David Mindel og Adrian Bax White | 24 | 114 | |
2016 | «You're Not Alone» | Matt Schwartz, Justin J. Benson og S. Kanes | 24 | 81 | |
2017 | «Never Give Up on You» | Lawrie Martin, The Treatment og Emmelie de Forest | 15 | 73 | |
2018 | «Storm» | Nicole Blair, Gil Lewis og Sean Hargreaves | 24 | 50 | |
2019 | «Bigger than Us» | Laurell Barker, Anna-Klara Folin, John Lundvik og Jonas Thander | 26 | – | |
2020 | «My Last Breath» | James Newman, Adam Argyle, Ed Drewett og Iain James | Avlyst | – | |
2021 | «Embers» | James Newman, Conor Blake Manning, Danny Shah, Samuel Brennan og Tom Holling | 26 | 47 | |
2022 | «Space Man» | Sam Ryder, Amy Wadge og Max Wolfgang | 2 | 2 | |
2023 | «I Wrote a Song» | Mae Muller, Karen Poole, Lewis Thompson | 25 | 9 |
Dirigenter for Storbritannia
[rediger | rediger kilde]Frem til og med 1998 ble bidragene fremført med orkester, og hvert land hadde sin egen dirigent som dirigerte orkesteret.[34] Utover i 1990-årene tok ferdiginnspilt musikk i større grad over, og i 1999 ble orkesteret avskaffet. De nåværende reglene krever at all musikk og instrumenter på scenen skal være forhåndsinnspilt.[35] Under er en oversikt over dirigentene for Storbritannia i årene 1957–1998.[36]
Dirigent | År | Antall |
---|---|---|
Eric Robinson | 1957, 1959–1960, 1963, 1965 | 5 |
Hank Robinson | 1961 | 1 |
Wally Stott | 1962 | 1 |
Harry Rabinowitz | 1964, 1966 | 2 |
Kenny Woodman | 1967 | 1 |
Norrie Paramor | 1968 | 1 |
Johnny Harris | 1969 | 1 |
Johnny Arthey | 1970–1971 | 2 |
David MacKay | 1972–1973 | 2 |
Nick Ingman | 1974 | 1 |
Alyn Ainsworth | 1975–1976, 1978, 1990 | 4 |
Ronnie Hazlehurst | 1977, 1982, 1987–1989, 1991–1992 | 7 |
Ken Jones | 1979 | 1 |
John Coleman | 1980–1981, 1983–1985 | 5 |
Nigel Wright | 1993 | 1 |
Michael Reed | 1994 | 1 |
Mike Dixon | 1995 | 1 |
Ernie Dunstall | 1996 | 1 |
Don Airey | 1997 | 1 |
James MacMillan | 1998 | 1 |
Stemmehistorikk
[rediger | rediger kilde]Oversikt over poeng til og fra Storbritannia i finaler siden debuten i 1957. Tallene er hentet fra nettstedet ESC Database. Ved like mange poeng, rangeres landene etter hvor mange prosent de har gitt av høyeste mulige oppnåelige totalscore.[37]
Poeng fra Storbritannia
[rediger | rediger kilde]Poeng fra Storbritannia i finaler 1957–2023 | ||
---|---|---|
Rang | Land | Poeng |
1 | ![]() |
257 |
2 | ![]() |
253 |
3 | ![]() |
179 |
4 | ![]() |
171 |
5 | ![]() |
148 |
Poeng til Storbritannia
[rediger | rediger kilde]Poeng til Storbritannia i finaler 1957–2023 | ||
---|---|---|
Rang | Land | Poeng |
1 | ![]() |
268 |
2 | ![]() |
218 |
3 | ![]() |
209 |
4 | ![]() |
209 |
5 | ![]() |
205 |
Eurovision Song Contest i Storbritannia
[rediger | rediger kilde]År | Sted | Arena | Programleder |
---|---|---|---|
1960 | London | Royal Festival Hall | Katie Boyle |
1963 | BBC Television Centre | ||
1968 | Royal Albert Hall | ||
1972 | Edinburgh | Usher Hall | Moira Shearer |
1974 | Brighton | Brighton Dome | Katie Boyle |
1977 | London | Wembley Conference Centre | Angela Rippon |
1982 | Harrogate | Harrogate International Centre | Jan Leeming |
1998 | Birmingham | National Indoor Arena | Terry Wogan og Ulrika Jonsson |
2023 | Liverpool | M&S Bank Arena | Alesha Dixon, Julija Sanina, Hannah Waddingham og Graham Norton (finalen) |
Kommentatorer og poengutdelere
[rediger | rediger kilde]År | Kommentator, finale | Radio-kommentator | Poengutdeler | Kommentator, semifinale | Sidekommentator, semifinale |
---|---|---|---|---|---|
1956 | Wilfrid Thomas | Ukjent | Storbritannia deltok ikke | Ingen semifinaler | Ingen semifinaler |
1957 | Berkeley Smith | Tom Sloan | David Jacobs | ||
1958 | Peter Haigh | Storbritannia deltok ikke | |||
1959 | Tom Sloan | Pete Murray | Pete Murray | ||
1960 | David Jacobs | Nick Burrell-Davis | |||
1961 | Tom Sloan | Michael Aspel | |||
1962 | David Jacobs | Peter Haigh | Alex Macintosh | ||
1963 | Michael Aspel | Nicholas Parsons | |||
1964 | Tom Sloan | Desmond Carrington | |||
1965 | David Gell | Alastair Burnet | |||
1966 | John Dunn | Michael Aspel | |||
1967 | Rolf Harris | Richard Baker | |||
1968 | Ingen kommentator | Pete Murray | |||
1969 | Michael Aspel | Colin-Ward Lewis | |||
1970 | David Gell | Tony Brandon | |||
1971 | Dave Lee Travis | Terry Wogan | Ingen poengutdeler | ||
1972 | Tom Fleming | Pete Murray | |||
1973 | Terry Wogan | ||||
1974 | David Vine | Terry Wogan | Colin-Ward Lewis | ||
1975 | Pete Murray | Ray Moore | |||
1976 | Michael Aspel | ||||
1977 | Pete Murray | Colin Berry | |||
1978 | Terry Wogan | Ray Moore | |||
1979 | John Dunn | ||||
1980 | Terry Wogan [38] | Steve Jones | Ray Moore | ||
1981 | Ray Moore | Colin Berry | |||
1982 | |||||
1983 | Ikke sendt på radio | ||||
1984 | |||||
1985 | |||||
1986 | Ray Moore | ||||
1987 | |||||
1988 | Ken Bruce[39] | ||||
1989 | |||||
1990 | |||||
1991 | |||||
1992 | |||||
1993 | |||||
1994 | |||||
1995 | |||||
1996 | |||||
1997 | |||||
1998 | Ken Bruce | ||||
1999 | Colin Berry | ||||
2000 | |||||
2001 | |||||
2002 | |||||
2003 | Lorraine Kelly | ||||
2004 | Paddy O'Connell | Ingen sidekommentator | |||
2005 | Cheryl Baker | ||||
2006 | Fearne Cotton | ||||
2007 | Sarah Cawood | ||||
2008 | Carrie Grant | Caroline Flack | |||
2009 | Graham Norton [40] | Duncan James | Sarah Cawood | ||
2010 | Scott Mills | ||||
2011 | Alex Jones | Scott Mills | Sara Cox | ||
2012 | Scott Mills | ||||
2013 | Ana Matronic | ||||
2014 | Laura Whitmore | ||||
2015 | Nigella Lawson | Mel Giedroyc | |||
2016 | Richard Osman | ||||
2017 | Katrina Leskanich | ||||
2018 | Mel Giedroyc | Rylan Clark-Neal | |||
2019 | Rylan Clark-Neal | ||||
2021 | Amanda Holden | Scott Mills, Sara Cox og Chelcee Grimes | |||
2022 | AJ Odudu | Scott Mills og Rylan Clark-Neal[41] | |||
2023 | Mel Giedroyc og Graham Norton[42] | Paddy O'Connell (semifinalene) Scott Mills og Rylan Clark (finalen)[43] |
Catherine Tate[44] |
Galleri
[rediger | rediger kilde]-
Ronnie Carroll i Luxembourg (1962)
-
Kathy Kirby i Napoli (1965)
-
Brotherhood of Man i Haag (1976)
-
Scooch i Helsingfors (2007)
-
Andy Abraham i Beograd (2008)
-
Bonnie Tyler i Malmö (2013)
-
Electro Velvet i Wien (2015)
-
Joe and Jake i Stockholm (2016)
-
Lucie Jones i Kiev (2017)
-
SuRie i Lisboa (2018)
Se også
[rediger | rediger kilde]- Storbritannia i Junior Eurovision Song Contest
- Wales i Junior Eurovision Song Contest
- Wales i Eurovision Choir of the Year
- Skottland i Eurovision Choir of the Year
Referanser
[rediger | rediger kilde]- ^ «BBC drops Eurovision selection public vote». 16. september 2019 – via www.bbc.co.uk.
- ^ «Lugano 1956 – Eurovision Song Contest». eurovision.tv. Den europeiske kringkastingsunion. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ Paul Jordan og Gordon Roxburgh (11. januar 2017). «Shining a light on the United Kingdom: 60 Years at Eurovision». eurovision.tv. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «The Early Years 1956 & 1957». songs4europe.com. Arkivert fra originalen 16. januar 2017. Besøkt 12. januar 2017.
- ^ a b c «United Kingdom – Eurovision Song Contest». eurovision.tv. Den europeiske kringkastingsunion. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «Eurovision Song Contest 1972». eurovision.tv. Den europeiske kringkastingsunion. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «Eurovision Song Contest 1974». eurovision.tv. Den europeiske kringkastingsunion. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «EBU statement on hosting of 2023 Eurovision Song Contest». www.ebu.ch (engelsk). Den europeiske kringkastingsunion (EBU). 17. juni 2022. Besøkt 19. juni 2022.
- ^ Press Association (20. juni 2022). «Norton: 'terrible decision' Eurovision not in Ukraine». RTÉ (engelsk). Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «United Kingdom to host Eurovision Song Contest 2023». eurovision.tv (engelsk). Den europeiske kringkastingsunion. 25. juli 2022. Besøkt 25. juli 2022.
- ^ Begley, Charles (25. mai 2003). «UK humiliated in Eurovision 'post-Iraq backlash'». The Independent. Arkivert fra originalen 14. februar 2022.
- ^ «Nul points again: how exactly can the UK win Eurovision?». the Guardian (engelsk). 23. mai 2021. Arkivert fra originalen 18. juni 2022. Besøkt 24. mai 2021.
- ^ Rhys, Steffan (22. mai 2021). «UK comes last in Eurovision with 0 points». WalesOnline (engelsk). Arkivert fra originalen 6. juni 2022. Besøkt 24. mai 2021.
- ^ Ekker, Bjørn (23. mai 2021). «Krever oppvask etter Eurovision-fiasko». dagbladet.no (norsk). Arkivert fra originalen 23. august 2021. Besøkt 24. mai 2021.
- ^ «Nigel Farage blasts Eurovision 'prejudice' against UK». BBC News (engelsk). 9. mai 2014. Arkivert fra originalen 24. mai 2021. Besøkt 24. mai 2021.
- ^ a b «It’s not politics that make the UK rubbish at Eurovision – it’s the fact our songs are bad | Chris Lochery». the Guardian (engelsk). 25. oktober 2021. Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ «Eurovision: Where has the UK gone wrong in the past?». BBC News (engelsk). 13. mai 2022. Arkivert fra originalen 19. juni 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Nelson, Fraser. «Britain's Eurovision problem | The Spectator». www.spectator.co.uk (engelsk). Arkivert fra originalen 30. september 2020. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Watts, Halina (15. april 2016). «Eurovision chief accuses Terry Wogan of ruining the show with his mockery». mirror (engelsk). Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Watts, Halina (25. april 2016). «Graham Norton defends Terry Wogan's Eurovision legacy». mirror (engelsk). Arkivert fra originalen 2. oktober 2016. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Letters (25. mai 2021). «Time for UK to take Eurovision seriously | Brief letters». the Guardian (engelsk). Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ «It is time for the UK to take Eurovision seriously | Matt Mohan-Hickson». www.portsmouth.co.uk (engelsk). Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ «Opinion: Eurovision is getting bigger and more brilliant – it’s time we took it seriously». The Independent (engelsk). 22. mai 2021. Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ a b «‘A thrill to watch’: how Sam Ryder turned UK’s Eurovision fortunes around». the Guardian (engelsk). 15. mai 2022. Arkivert fra originalen 20. juni 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Fitzpatrick, Katie (14. mai 2022). «UK 'so proud' of Sam Ryder as he earns best Eurovision result in 20 years». Manchester Evening News (engelsk). Arkivert fra originalen 18. juni 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ «Sam Ryder restored UK pride to the song contest after a public vote finished second only to Ukraine | PiPa News» (engelsk). Arkivert fra originalen 20. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Joseph Gamp (16. mai 2022). «National hero Sam Ryder praises 'glorious Ukraine' for Eurovision success». The Sun (engelsk). Arkivert fra originalen 25. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Catherine Gonsholt Ighanian (19. mai 2022). «Sam Ryder skal synge for dronningen». www.vg.no. VG Nett. Arkivert fra originalen 23. mai 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ Miller, Adam (19. mai 2022). «Sam Ryder performing at Queen's Platinum Jubilee after making Eurovision history». Metro (engelsk). Arkivert fra originalen 12. juni 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ «Sam Ryder’s SPACE MAN becomes highest-charting UK Eurovision entry in 26 years after passionate campaign». www.officialcharts.com (engelsk). Arkivert fra originalen 1. juni 2022. Besøkt 23. mai 2022.
- ^ a b Victor M. Escudero (23. september 2015). «'Big Five' and host country more prominently in the Semi-Finals». Den europeiske kringkastingsunion. Arkivert fra originalen 10. april 2022. Besøkt 21. juni 2022.
- ^ Official Charts Company (19. mai 2023). «Eurovision: Where every UK entry has reached on the Official Singles Chart». The Official UK Charts Company. Arkivert fra originalen 13. mai 2023. Besøkt 1. juni 2023.
- ^ «jack in the box | full Official Chart History | Official Charts Company». www.officialcharts.com (engelsk). Besøkt 20. mai 2019.
- ^ «Facts & Figures – Eurovision Song Contest». eurovision.tv. Den europeiske kringkastingsunion (EBU). Arkivert fra originalen 21. juni 2022. Besøkt 7. mars 2019.
- ^ «Forget The Orchestra: Lisbon 2018 Welcomes Back Live Music To Eurovision». ESC Insight - Home of the Unofficial Eurovision Song Contest Podcast. 28. februar 2018. Arkivert fra originalen 7. januar 2022. Besøkt 7. mars 2019.
- ^ «Detailed overview: conductors for the United Kingdom». And the conductor is... Besøkt 21. juni 2022. Gå til United Kingdom og velg de ulike britiske dirigentene for å se årene de dirigerte.
- ^ «Eurovision Song Contest Database». eschome.net. ESC Database. mai 2023. Besøkt 1. juni 2023. Gå til seksjonen «Voting», og nest siste linje: «Total number of...» Velg «all final points», velg «United Kingdom» og deretter ønsket tidsperiode. Trykk deretter på pilen for å få opp liste over poengene.
- ^ McIntyre, Charlotte (14. mai 2022). «Eurovision 2022: Graham Norton in poignant tribute to Terry Wogan 'Raise a glass'». Express.co.uk (engelsk). Besøkt 21. juni 2022.
- ^ Carter, Ford (20. mai 2021). «The Longest-Serving Eurovision Commentators». aussievision (engelsk). Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «‘I liked the bit when she stopped the music’: Graham Norton’s most savage Eurovision commentary». news.yahoo.com (engelsk). Besøkt 21. juni 2022.
- ^ «Rylan and Scott Mills announced as Radio 2’s hosts for Eurovision Song Contest Grand Final and Paddy O’Connell to host Semi-Finals». www.bbc.co.uk (engelsk). Besøkt 19. april 2023.
- ^ «Eurovision 2023: Hosts revealed for Liverpool». eurovision.tv (engelsk). Den europeiske kringkastingsunion. 22. februar 2023. Besøkt 22. februar 2023.
- ^ «Rylan and Scott Mills announced as Radio 2’s hosts for Eurovision Song Contest Grand Final and Paddy O’Connell to host Semi-Finals». www.bbc.co.uk (engelsk). Besøkt 19. april 2023.
- ^ «Catherine Tate to deliver the UK's Eurovision votes as spokesperson at the Eurovision Song Contest 2023». BBC News (engelsk). British Broadcasting Corporation. Besøkt 1. juni 2023.
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.