Термічна стійкість (матеріалознавство)
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Термі́чна сті́йкість (матеріалознавство) — властивість крихких матеріалів зберігати механічні характеристики і структуру при одно- або багаторазовій термічній дії. Визначається здатністю матеріалу чинити опір, не руйнуючись, термічним напруженням, зумовленим зміною температури при нагріванні або охолодженні.
Залежить від коефіцієнта термічного розширення і теплопровідності матеріалу, його пружних та інших властивостей, форми і розмірів виробів. Термостійкість максимальна у матеріалів з малими значеннями модуля пружності, коефіцієнтом термічного розширення і високою механічною міцністю.
Термостійкість оцінюють зазвичай кількістю циклів нагрівання і охолодження, що їх витримує матеріал (виріб) до появи тріщин, до часткового чи повного руйнування, а також температурою або різницею температур матеріалу (виробу) і охолоджувального середовища, при яких він руйнується або різко знижується його механічна міцність.
- Термостійкість // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985.
- Термостійкість, термічна стійкість // Термінологічний словник-довідник з будівництва та архітектури / Р. А. Шмиг, В. М. Боярчук, І. М. Добрянський, В. М. Барабаш ; за заг. ред. Р. А. Шмига. — Львів, 2010. — С. 191. — ISBN 978-966-7407-83-4.
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.