Поживанов Михайло Олександрович
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Поживанов Михайло Олександрович | |||
![]() | |||
| |||
---|---|---|---|
з 1998 | |||
| |||
1994 — 1998 | |||
| |||
2002 — 2005 | |||
| |||
2007 — 2008 | |||
| |||
2008 — 2010 | |||
Народження: |
12 квітня 1960 (64 роки) м. Дніпро | ||
Країна: |
![]() | ||
Освіта: |
Московський інститут сталі і сплавів (1982) Національна академія внутрішніх справ (2003) | ||
Ступінь: | доктор технічних наук (1994) | ||
Партія: | Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» | ||
Батько: | Олександр Михайлович (1934—2003) | ||
Мати: | Алла Миколаївна (1937—2011) | ||
Шлюб: | Тетяна Анатоліївна (1963) | ||
Діти: | Олександр (1987), Валерій (1989), Сергій (1996) | ||
Нагороди: |
![]() | |||
---|---|---|---|
2-го скликання | |||
безпартійний | 11 травня 1994 | — | 12 травня 1998 |
4-го скликання | |||
Народний Рух України (НУ) | 5 квітня 2005 | — | 25 травня 2006 |
5-го скликання | |||
Народний Рух України (НУ) | 25 травня 2006 | — | 8 червня 2007 |
6-го скликання | |||
безпартійний (БЮТ) | 23 листопада 2007 | — | 23 травня 2008 |
Миха́йло Олекса́ндрович Пожива́нов (нар. 12 квітня 1960, Дніпропетровськ) — український політик, нардеп чотирьох скликань. Голова ГО «Фонд муніципальних реформ „Магдебурзьке право“» (з 1998 року). Доктор технічних наук (1994), професор (1996).
Михайло Поживанов народився 12 квітня 1960 у Дніпрі. У 5-річному віці переїхав із батьками до Липецька, де закінчив середню школу[1].
У 1982 році здобув фах інженера-металурга в Московському інституті сталі. 1986 року закінчив тут аспірантуру, захистив кандидатську дисертацію[2].
У 1991—1994 роках навчався в докторантурі Дніпропетровської національної металургійної академії, захистив докторську дисертацію з технічних наук[3].
2003 року Михайло Поживанов отримав другу спеціальність — юриста, закінчивши Національну академію внутрішніх справ України (2000—2003)[4].
Вільно володіє українською, англійською, російською та німецькою мовами.
Захоплюється тенісом, футболом, баскетболом, плаванням, гірськолижним спортом, колекціонуванням і малюванням картин та книгами[5].
- Батько Олександр Михайлович (1934–2003) — доктор технічних наук, заслужений винахідник РРФСР, Лауреат премії України в галузі науки і техніки (1990)[6]. Перший голова Державного комітету України з металургійної промисловості[7].
- Мати Алла Миколаївна (1937–2011). Дружина Тетяна Анатоліївна (1963). Сини Олександр (1987), Валерій (1989), Сергій (1996).
Почав трудову кар'єру 1986 року, на металургійному комбінаті «Азовсталь» в Маріуполі. Працював розливальником сталі, майстром, начальником цеху[2].
Протягом 1991—1994 рр. — директор малого приватного підприємства «Азовтехна» (Маріуполь)[8].
1994 року Поживанова вперше обрано народним депутатом України, а також міським головою Маріуполя та головою міської ради (займав посади до 1998 року)[9]. Тоді ж він очолив футбольний клуб «Металург»[10].
Ставши мером, Михайло Поживанов домігся перегляду нормативів міського бюджету, який наступного 1995 року було перевиконано на 54 %. В місті, в одному із перших в Україні, було повністю ліквідовано заборгованість по зарплатам і пенсіям[11].
За сприяння міського голови Поживанова, було збудовано станцію переливання крові, дитячу поліклініку Приморського району, новий колектор. Було проведено капітальний ремонт комунальних мереж, запроваджено систему моніторингу викидів отруйних речовин у повітря[12], відновлено Галерею Куїнджі (нині — Художній музей імені Куїнджі)[13]. Міська рада передала працівникам редакції та друкарні 50 % комунального майна, що стало безпрецедентним рішенням для держави[14].
В 1996 та 1997 роках Поживанова було номіновано на звання «Людина року» в номінації «Міський голова»[15][16].
1998 року Михайло Поживанов, за грантової підтримки, заснував ГО «Фонд муніципальних реформ „Магдебурзьке право“»[3].
1999 року працював у виборчому штабі Олександра Омельченка на виборах Київського міського голови. Після перемоги останнього, з серпня, розпочав роботу в Київській міській державній адміністрації. Спочатку на посаді в. о. заступника голови, потім — заступника керівника секретаріату[9].
У 2000 Поживанов очолив Головне управління зовнішньоекономічних зв'язків та інвестицій КМДА, створене за його ініціативи[17], у 2002 став заступником міського голови О. Омельченка[10]. У цей період було оновлено програмні документи КМДА із залучення інвестицій, розроблено концепцію системи муніципальних гарантій для захисту прав інвесторів[18][19].
Михайло Поживанов організовував і брав участь у Road Show[en] у різних країнах світу (у тому числі в таких містах: Нью-Йорк, Лондон, Бостон, Відень, Мюнхен, Франкфурт-на-Майні, Цюрих). Через продаж єврооблігацій Київ залучив 150 млн (2003) та 200 млн (2004) доларів позики[20][21].
Відповідаючи за інвестиційний сектор КМДА, Поживанов очолював команду, яка захищала інтереси України в судовій справі за позовом «Дженерейшн Юкрейн» на суму 9 млрд доларів. Справа розглядалася у Вашингтоні, де її було виграно. За це Михайло Поживанов отримав Подяку від Кабінету Міністрів України[19][22].
Додатковий напрямок зовнішньоекономічної діяльності — стимуляція в'їзного туризму, особливо ділового, конгресового та виставкового. З цією метою заступник міського голови Михайло Поживанов із українським туристичним бізнесом запровадив участь єдиним стендом у міжнародних туристичних заходах, зокрема на Міжнародній туристичній біржі в Лондоні «WTM — 2004»[23].
За час роботи Михайла Поживанова у Головному управлінні зовнішньоекономічних зв'язків та інвестицій КМДА, тільки прямі зарубіжні інвестиції в господарство міста зросли у понад 2 рази[19].
У перші дні Помаранчевої революції Михайло Поживанов — заступник міського голови Києва та керівник управління житлово-комунального господарства міста (з вересня 2004 року[17]) — налагодив цілодобове прибирання Майдану Незалежності комунальними службами, щодня кожен район столиці присилав по 30 двірників[24].
2005 року Михайло Поживанов — знову депутат Верховної Ради України. Також обирався в 2006 та 2007 роках. 29 грудня 2007 його було призначено головою Держкомрезерву. 25 травня 2008 Поживанов здав парламентський мандат у зв'язку із сумісництвом ним посад у законодавчій і виконавчій гілках влади[9].
Протягом грудня 2008 — березня 2010 року був заступником міністра економіки Богдана Данилишина[25].
У 2010—2014 рр. працював у девелоперській компанії «EYEMAXX Real Estate AG» (Австрія) від посади менеджера проекту до керівника офісу. Керував чеським, словацьким та угорським філіалами компанії[26][27].
1994 року Михайла Поживанова було обрано до Верховної Ради II скликання від Маріупольсько-Жовтневого виборчого округу № 135. На момент обрання він був безпартійним[28].
З часом Поживанов долучився до Ліберальної партії, став членом Політради та виконкому[29]. У парламенті входив до фракції «Соціально-ринковий вибір», в якій зібралися ліберали[30]. Працював у Комітеті з питань економічної політики та управління народним господарством[31].
З 1995 до 1998 був членом Координаційної ради з питань місцевого самоврядування при Президентові України[32][33].
Михайло Поживанов стояв у витоках партії «Реформи і порядок», яка виникла в жовтні 1997 року[34]. Став 4-м у партійному списку на парламентських виборах 1998 року. Також балотувався як мажоритарник по виборчим округам № 56 (Маріуполь)[35] і № 58 (Слов'янськ), та на посаду міського голови Маріуполя, але ніде не пройшов. Парламентські та місцеві вибори в місті відбулися з численними порушеннями чинного законодавства, про що було визнано в липні 2002 року відповідним рішенням Печерського суду столиці. Однак це відбулося вже після закінчення каденції міського голови та парламенту[9].
Ймовірною причиною поразки Поживанова на виборах, зокрема, вважався його конфлікт з президентом Леонідом Кучмою та головою Донецької облдержадміністрації Віктором Януковичем. Обласна влада тиснула на міського голову Маріуполя, щоб підприємства міста уклали контракти на дорожчий газ. Поживанов наважився відповісти й у грудні 1997 року на виїзному засіданні уряду він публічно заявив про судимості Віктора Януковича[36]. А за кілька днів, на засіданні Ради з місцевого самоуправління, вступив у суперечку з Кучмою, звинувативши останнього у неналежній співпраці з представниками місцевого самоврядування[37].
У січні 2002 року, будучи членом Партії «Реформи і порядок», Михайло Поживанов потрапив до виборчого списку Блоку Віктора Ющенка «Наша Україна» (№ 87). Однак він не пройшов до парламенту, оскільки на виборах 31 березня блок отримав 70 мандатів за списками[38].
Згодом низка депутатів склала свої мандати для роботи в органах виконавчої влади і, таким чином, 5 квітня 2005 року Михайло Поживанов став народним депутатом України IV скликання за списком «Нашої України». Працював заступником голови Комітету Верховної Ради України з питань Європейської інтеграції, а також був членом Тимчасової слідчої комісії, яка розслідувала можливий факт незаконного фінансування виборчої кампанії Ющенка з боку Бориса Березовського[39].
25 травня 2006 року Поживанова, на той час — члена Народного Руху України, обрано до парламенту (V скликання) за списками «Нашої України» (№ 74). У парламенті працював секретарем Комітету з питань екологічної політики, природокористування та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, брав участь у роботі груп з міжпарламентських зв'язків з низкою держав тощо[40].
Того року «Наша Україна» висунула Михайла Поживанова на посаду міського голови Донецька, але він не пішов на вибори[9].
24 березня 2007 року на з'їзді НРУ було призупинено членство Поживанова, який перед з'їздом шукав у керівників обласних осередків підтримки для своєї кандидатури на пост лідера партії. Це призвело до протистояння з поточним головою — Борисом Тарасюком. На думку Михайла Поживанова, тодішній голова «задовольняє свої амбіції, переймаючись лише власним піаром». Син засновника Руху — Тарас Чорновіл — припустив, що такий поворот став можливим через «персональну несумісність і взаємну неприязність» між Тарасюком і Поживановим[41].
На основі рішення з'їзду блоку «Наша Україна», 7 червня 2007 року Поживанов склав мандат народного депутата разом із 28-ма колегами[42]. Його було обрано на тогорічних позачергових виборах від Блоку Юлії Тимошенко у статусі безпартійного (VI скликання). Працював у Комітеті з питань державного будівництва та місцевого самоврядування, низці груп з міжпарламентських зв'язків[43].
Восени 2007 року Поживанов провів громадську акцію «За свідомий вибір киян», розмістивши в столиці білборди та сітілайти, де виступив за проведення виборів міського голови Києва в два тури та за створення закону про референдум, що надає містянам право звільняти мера[44]. Існувало припущення, що це частина передвиборчої програми Поживанова, але він не пішов на ці вибори.
29 грудня 2007 року Михайла Поживанова було призначено головою Держрезерву. У зв'язку з цим у травні 2008 року він достроково склав мандат народного депутата. А 17 грудня 2008 року його було звільнено з Держрезерву та призначено заступником міністра економіки в уряді Юлії Тимошенко[4].
У березні 2010 року Михайла Поживанова було звільнено з посади заступника міністра економіки, у зв'язку з відставкою уряду Юлії Тимошенко[4].
У червні він лікувався в австрійській клініці Рудольфінерхаус, де познайомився з керівником девелоперської компанії «EYEMAXX AG», який запропонував роботу. Підготувавши необхідні документи, 6 вересня 2010 року Поживанов отримав дозвіл на роботу й проживання в Австрії та підписав контракт на 5 років[45].
31 січня 2011 року СБУ порушила кримінальну справу щодо Поживанова та оголосила розшук. Слідчі інкримінували колишньому голові Держрезерву розкрадання 35 млн грн[46].
Це стало однією зі складових політичних переслідувань за президенства Януковича, що проявилося в порушенні кримінальних справ проти членів уряду Тимошенко (2010—2013).
Поживанов повідомив листом генерального прокурора та голову СБУ про контакти для зв'язку. Однак до 2014 року офіційної взаємодії з слідчими не було[47].
Також Михайло Олександрович висловив здивування з приводу звинувачень на його адресу, зазначаючи, що посаду він обіймав недовго (менше року), під час передачі справ його діяльність перевіряли КРУ та Рахункова палата України і не висловили жодних зауважень. Після нього змінилося ще двоє голів і, озвучені слідством, прямі звинувачення стосуються часу їхнього керівництва[26].
На думку Поживанова, слідча справа була помстою «донецьких» за його діяльність на посаді міського голови Маріуполя. Журналістка Соня Кошкіна 24 лютого 2011 року висловила альтернативну версію. Вона вважала, що в діях влади прослідковувалося звичайне рейдерство: заволодіти нерухомістю Поживанова, доки власник перебуває закордоном і не зможе відреагувати[48].
2012 року слідство призупинили, що збіглося з часом відставки голови СБУ Валерія Хорошковського. Офіційна причина: невідоме місцезнаходження Михайла Поживанова. Хоча силовикам і медійному простору було відомо про координати політика та його готовність свідчити[49].
27 січня 2014 року, у розпал Революції гідності, було закрито кримінальне провадження щодо Поживанова. Згодом до Відня приїхав слідчий, якому Поживанов давав свідчення протягом 6 годин. Звинувачення було остаточно знято, а справу закрито як незаконно порушену. 20 березня 2014 року Михайло Олександрович повідомив журналістам про своє повернення до України[19][50].
2014 року взяв участь у відкритих конкурсах на посаду заступника міністра у Мінрегіонбуді та Мінекології. Обидві конкурсні комісії схвалили кандидатуру Поживанова. Але міністр Мінрегіонбуду відмовився рекомендувати кандидата на затвердження. Від роботи у Мінекології Михайло Поживанов відмовився сам, дізнавшись про непрозорі домовленості[27].
2017 року Михайло Поживанов став членом Аграрної партії України. 17 грудня 2017 року на XIII з'їзді партії його було обрано до Президії Політичної ради[51][52]. У 2019 році вийшов із Аграрної партії України.
Кандидат у народні депутати від партії «Сила і честь» на парламентських виборах 2019 року, № 11 у списку[53].
Наразі безпартійний.
Як депутат, найбільший внесок Михайло Поживанов здійснив у законодавство про місцеве самоврядування.
Він брав участь у розробці тексту Конституції України редакції 1996 року, працюючи в депутатській групі, що відповідала за проект 11 розділу «Місцеве самоврядування». Михайло Поживанов відстоював втілення норм «Європейської хартії про місцеве самоврядування» (ще не ратифікованої) у проекті Конституції. У тому числі, відміну вертикального підпорядкування рад, включаючи обласні та районні. Також він виступив за право органів місцевого самоврядування розпоряджатися частиною зібраних податків та не віддавати все до державного бюджету[54].
Разом із Олександром Лавриновичем Михайло Поживанов запропонував близько 800 правок до проекту Закону України «Про місцеве самоврядування» (1997), того ж року голосував за ратифікацію «Європейської хартії про місцеве самоврядування»[5].
Перше авторське свідоцтво на винахід Поживанов отримав, навчаючись на четвертому курсі Московського інституту сталі та сплавів[1][10]. Зараз його авторські свідоцтва та патенти використовують в різних країнах: Німеччина, Китай, Македонія тощо[55].
1986 року він захистив дисертацію кандидата технічних наук. Практичні дослідження продовжив на металургійному комбінаті «Азовсталь»[1]. 1994 року захистив докторську дисертацію «Розробка теоретичних основ і комплексної технології отримання особливо чистої високоякісної конвертерної сталі для товстого листа» (рос. «Разработка теоретических основ и комплексной технологии получения особо чистой высококачественной конвертерной стали для толстого листа»)[4][56].
Хоча Михайло Поживанов став одним із наймолодших докторів у СНД, у зв'язку з кризою наукових установ, змінив пріоритети на початку 1990-х років і пішов у політику[57]. Втім, за можливості, проводив наукові розвідки. Так, на посаді міського голови Маріуполя, займався питаннями екології, зокрема темою відходів у місті. Одну із книг з цієї проблеми — «Катастрофу можна скасувати» (рос. «Катастрофу можно отменить») — було перекладено англійською мовою. Відгуки написали віце-президент США Альберт Ґор, британський Принц Чарльз, міністри екології різних держав[58].
Також, на громадських засадах, Поживанов продовжував досліджувати питання металургії. Зокрема працював провідним науковим співробітником Фізико-технологічного інституту металів і сплавів при НАН України[55].
- Книги та монографії (частина)
Михайло Поживанов є автором (співавтором) понад 100 наукових праць[59]. Це монографії в галузі металургії, охорони довкілля, дослідження проблем місцевого самоврядування в Україні, вивчення питань європейських цінностей, інтегрування України в Європу. Серед них:
- Поживанов М.А. Катастрофу можно отменить. — Мариуполь : Посейдон, 1995. — 224 с. — ISBN 5-7507-1113-7. (рос.)
- Поживанов М.О. У майбутнє треба дивитися очима правди і добра. — К. : АТЗТ «Видавничий центр ДрУк», 2001. — 240 с. — ISBN 966-7342-17-4.
- Поживанов М.А. Украина открывает дверь в тысячелетие. — К. : Альтерпрес, 2002. — 352 с. — ISBN 966-542-138-7. (рос.)
- Поживанов М.О. Українські вектори місцевого самоврядування. — К. : Альтерпрес, 2004. — 368 с. — ISBN 966-542-259-6.
- Поживанов М.А. Внепечная металлургия чугуна. — К. : ФТИМС НАН Украины, 2006. — 78 с. (рос.)
- Поживанов М.А., Шахпазов Е.Х. Выплавка стали для автолиста. — М. : Интерконтакт Наука, 2006. — 165 с. — ISBN 5-902063-22-1. (рос.)
- Поживанов М.А. Возвращение на континент европейской цивилизации. — К. : Альтерпрес, 2006. — 352 с. — ISBN 966-542-288-X. (рос.)
- Поживанов М.О. Повернення на континент європейської цивілізації. — К. : Альтерпрес, 2006. — 352 с. — ISBN 966-542-2901.
- Поживанов М.А. Колокол звонит и по тебе (Катастрофу можно отменить — 2). — К. : Сіті Прес Компані, 2014. — 288 с. — ISBN 978-617-7126-01-9. (рос.)
- Лауреат премії імені академіка І. П. Бардіна (1985) — за впроваджену дипломну роботу на металургійному комбінаті м. Караганда[58].
- Лауреат премії Ленінського комсомолу в галузі науки і техніки (1987)[60].
- Заслужений працівник промисловості України (2004)[61].
- ↑ а б в Оксана Радченко. Михаил Поживанов: «Мы разные. Но мы едины» // Вечерняя Одесса : газета. — 2010. — № 43 (9174) (25 марта). Архівовано з джерела 25 липня 2018. Процитовано 25.07.2018. (рос.)
- ↑ а б Поживанов Михаил. www.liga.net (рос.) . LIGA.net. 9 квітня 2010. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Виктория Гранина (20 ноября 2005). Несгибаемый Поживанов. www.delo.ua (рос.) . Главный деловой портал. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б в г Поживанов Михаил Александрович. www.golos.ua (рос.) . Голос.UA — главные новости в Украине и мире сегодня. 19 августа 2013. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Михайло Поживанов. www.magazine-pt.com. Prime Time Magazine. 5 червня 2018. Архів оригіналу за 18 вересня 2020. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Розробка та впровадження комплексу ефективних технічних рішень і технологій, які забезпечують високий рівень ресурсозбереження та підвищення якості при виробництві киснево-конвертерної сталі. www.kdpu-nt.gov.ua. Комітет з Державних премій України в галузі науки і техніки. 17 грудня 1990. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Віра Черемних (11 червня 2014). Державного комітету України з металургійної промисловості. www.ukurier.gov.ua. Урядовий Кур'єр. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Часть I. «Наша Украина» // 2000 : газета. — 2006. — № 20 (318) (19 мая). — С. Е5. Архівовано з джерела 25 липня 2018. Процитовано 25.07.2018. (рос.)
- ↑ а б в г д Сергей Руденко (15 Квітня 2008). Поживанов Михайло. ДОСЬЄ. www.rudenko.kiev.ua (рос.) . ДОСЬЄ. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б в В Донецке появилась информация о новом губернаторе. Им может стать экс-мэр Мариуполя Поживанов. www.novosti.dn.ua (рос.) . Новости Донбасса. 24 января 2005. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Максим Каменев (30 июля 2013). Поживанов: «Убийство Щербаня произошло из-за распрей внутри Донецкой области». www.forbes.net.ua (рос.) . Forbes.ua. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Вадим Северов (19 апреля 2010). Михаил Поживанов рассказал о периоде своего мэрства в Мариуполе. www.mariupol-express.com.ua (рос.) . Мариуполь-Экспресс. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Алла Маричевська. Діалоги з Михайлом Поживановим // Мистецький журнал «Артанія» : журнал. — 2010. — Кн. 18. — 5 вересня. — С. 145. Архівовано з джерела 25 липня 2018. Процитовано 25.07.2018.
- ↑ Віра Черемних. Михайло Поживанов: Не малюйте журналістів білими та пухнастими // Журналіст України : журнал. — 2005. — № 8–9 (5 вересня). — С. 13. Архівовано з джерела 28 травня 2016. Процитовано 25.07.2018.
- ↑ Лауреати «Людина року — 1996». www.ludinaroku.com.ua. Людина Року. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Лауреати «Людина року — 1997». www.ludinaroku.com.ua. Людина Року. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б В мэрии продолжаются кадровые зачистки. www.dsnews.ua (рос.) . «Деловая столица». 13 Сентября 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Киев должен изменить стратегию инвестиционной деятельности. www.commercialproperty.ua (рос.) . Commercial Property. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б в г Рустам Латыпов. Михаил Поживанов без ретуши и мифов. — К. : ТОВ «Сіті Прес Компані», 2016. — С. 182–184, 186, 219. — ISBN 978-617-7126-03-3. (рос.)
- ↑ Киев выходит на рынок внешних займов. www.delo.ua (рос.) . Главный деловой портал. 5 августа 2003. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Киев снизил доходность еврооблигаций на 200 миллионов долларов за счет повышенного спроса инвесторов. www.podrobnosti.ua (рос.) . podrobnosti.ua. 26 июля 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ «Дженерейшн Юкрейн Інк.» не оскаржила рішення Міжнародного Арбітражного Трибуналу щодо відмови у позові до України на 9 мільярдів доларів. www.minjust.gov.ua. Міністерство юстиції України. 20 січня 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Киев представит Украину на международной турбирже. www.from-ua.com (рос.) . From-UA. 9 ноября 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Мэрии пришлось приютить бомжей. www.dsnews.ua (рос.) . «Деловая столица». 6 декабря 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михаил Александрович. www.lb.ua (рос.) . LB.ua. 23 червня 2015. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Сергій Лещенко (4 лютого 2011). Михайло Поживанов: Хочу набратися в Данилишина досвіду, як отримувати політичний притулок. www.pravda.com.ua. Українська правда. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Наталія Балюк (3 березня 2017). «Якби Ющенко «перезавантажив» Донбас, нинішньої біди не було б...». www.wz.lviv.ua. Високий Замок. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михайло Олександрович : Облікова картка народного депутата II скликання. www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Михаил Поживанов. www.112.ua (рос.) . 112.ua. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Владимир Кацман (6 мая 1996). Партии — локомотивы истории. www.zn.ua (рос.) . Зеркало недели. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Постанова КМУ «Про присвоєння Поживанову М.О. четвертого рангу державного службовця» №1770. www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. 24 вересня 1999. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михаил. www.minprom.ua (рос.) . МинПром — информация бизнес-класса. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Указ Президента України «Про зміни у складі Координаційної ради з питань місцевого самоврядування при Президентові України». www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. 24 червня 1998. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Валентин Торба. Без «реформ і порядку» // День : газета. — 2016. — № 188 (18 жовтня). Архівовано з джерела 25 липня 2018. Процитовано 25.07.2018.
- ↑ Поживанов Михайло Олександрович (29.03.1998 Чергові вибори). www.cvk.gov.ua. Центральна виборча комісія. Архів оригіналу за 25.07.2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Дмитрий Гамаш (11 марта 2011). «Я первым сказал о судимостях Януковича». www.gazeta.ua (рос.) . Gazeta.ua. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Денис Казанський (10 лютого 2017). Михайло Поживанов: «У політиці Донбасу з 1997 року відбувалася зачистка всього патріотичного». www.tyzhden.ua. Український тиждень. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Це — «Наша Україна». www.pravda.com.ua. Українська правда. 16 січня 2002. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михайло Олександрович — Посади протягом скликання. www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михайло Олександрович: Облікова картка народного депутата V скликання. www.iportal.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Людмила Долгополова, Елена Геда. Михаила Поживанова оторвали от плинтуса: Народный рух приостановил его членство в партии // Коммерсантъ Украина : газета. — 2007. — № 50 (27 марта). — С. 1. Архівовано з джерела 25 липня 2018. Процитовано 25.07.2018. (рос.)
- ↑ Депутатам Ради, що склали повноваження, повернули трудові книжки. www.korrespondent.net. Korrespondent.net. 11 червня 2007. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов Михайло Олександрович: Облікова картка народного депутата VI скликання. www.iportal.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Сергій Руденко (5 листопада 2007). Вибори київського мера. Перший — пішов?. www.pravda.com.ua. Українська правда. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов получил вид на жительство в Австрии. www.lb.ua (рос.) . LB.ua. 7 февраля 2011. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанову інкримінують 35 мільйонів. www.pravda.com.ua. Українська правда. 31 січня 2011. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Наталія Лебідь (22 листопада 2013). Михайло Поживанов: Юля — довірлива, тому її й зрадили найближчі. www.umoloda.kyiv.ua. Україна Молода. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Соня Кошкина (24 февраля 2011). Госкомзаначка: ПР vs «литвиновцы». www.lb.ua (рос.) . LB.ua. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Марія Жартовська, Максим Каменєв (29 липня 2013). Поживанов: «В Австрії сім'ю Януковича порівнюють із сім'ями Каддафі й Мубарака». www.forbes.net.ua. Forbes.ua. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов повернувся в Україну. www.unian.ua. УНІАН. 20 березня 2014. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ 17 грудня відбудеться XIII черговий З'їзд Аграрної партії. www.agroparty.org.ua. Аграрна партія України. 15 грудня 2017. Процитовано 25 липня 2018.[недоступне посилання з червня 2019]
- ↑ Національний форум депутатів місцевих рад Аграрної партії. www.apkyiv.org.ua. Аграрна партія — Київ. 22 квітня 2018. Процитовано 25 липня 2018.[недоступне посилання]
- ↑ Центральна виборча комісія. Архів оригіналу за 7 травня 2020. Процитовано 25 червня 2019.
- ↑ Стенограма 86-го засідання сесійної зали Верховної Ради України. www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. 28 травня 1996. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Оксана Климончук (3 жовтня 2007). М. Поживанов: Як поведуться люди Литвина, залежить від їхніх матеріальних зобов'язань. www.unian.ua. УНІАН. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Поживанов М. А. (1994). Разработка теоретических основ и комплексной технологии получения особо чистой высококачественной конвертерной стали для толстого листа : автореферат докторской диссертации по металлургии, 05.16.02. www.tekhnosfera.com (рос.) . Техносфера — библиотека технических наук. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Михаил Поживанов: «Для меня 90-е — это время становления». www.radio.vesti-ukr.com (рос.) . Радио Вести. 29 марта 2017. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ а б Олександр Рожен (11 липня 2003). Інвестиційні дріжджі для столиці. www.dt.ua. Дзеркало тижня. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Довідка: Поживанов Михайло Олександрович. www.dovidka.com.ua. Інтернет-довідник «Офіційна Україна сьогодні». Архів оригіналу за 5 березня 2016. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Сергей Кораблев (26 апреля 1996). Мэр на общественных началах. www.dt.ua (рос.) . Зеркало недели. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
- ↑ Указ Президента України «Про відзначення державними нагородами України» №1234/2004. www.rada.gov.ua. Офіційний портал Верховної Ради України. 13 жовтня 2004. Архів оригіналу за 25 липня 2018. Процитовано 25 липня 2018.
Поживанов Михайло Олександрович у соцмережі «Facebook»
- Офіційна сторінка Михайла Поживанова у Flickr
- YouTube [Архівовано 2 листопада 2020 у Wayback Machine.]
- ГО «Фонд муніципальних реформ „Магдебурзьке право“» [Архівовано 23 березня 2022 у Wayback Machine.]
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.