Платонівська академія (Флоренція)
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Платонівська академія | |
Названо на честь | Академія Платона |
---|---|
Засновник | Пліфон |
Країна |
![]() |
Місце розташування | Флоренція |
![]() |
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/de/Lorenzo_il_magnifico.jpg/220px-Lorenzo_il_magnifico.jpg)
Платонівська академія (також відома як Неоплатонівська флорентійська академія)[1] — науковий дискусійний гурток гуманістів XV століття у Флоренції, Італія.
Неоплатонічна флорентійська академія була заснована після того, як Геміст Плетон під час Флорентійського собору 1438—1439 років фактично повернув філософію Платона до Західної Європи. Академія спонсорувалася Козімо де Медічі, її підтримував Марсіліо Фічіно та родина Медічі до смерті Лоренцо де Медічі. Неоплатонічний гурток ніколи не був формальною групою, проте його члени вважали цю академію сучасною формою Платонової академії. Важливими членами були Анджело Полізіано, Крістофоро Ландіно, Піко делла Мірандола та Джентіле де 'Беккі . Академія займалася перекладами на латинську мову творів Платона, Еннеди Плотіна та інші неоплатонічні твори.[2]
Піко делла Мірандола став першим християнським науковцем, який опанував єврейську містичну теологію кабали. Він спробував розробити форму синкретизму, намагаючись гармонізувати різні системи філософської думки на основі спільних елементів істини. Піко стверджував, що хоча платонізм і християнство мали різні погляди, у них було спільне бачення деяких істин. Важливим аспектом філософської думки Піко був захист гідності та свободи людини, викладений у «Промові про гідність людини» (1486). І Фічіно, і Піко відродили в ренесансній Італії гуманістичні погляди Давньої Греції. Однак гуманізм епохи Відродження був більш індивідуалістичним, ніж гуманізм античних часів.
Біограф Джон Аддінгтон Саймондс припускає, що Мікеланджело Буонарроті проводив час серед членів Платонівської академії протягом перших років його перебування у Флоренції, засвоюючи неоплатонічне вчення. Пізніше його вірші та інші твори свідчать про близькість його поглядів до неоплатонізму.[3]
Академія фактично була розпущена незабаром після смерті Лоренцо де Медічі в 1492 році. Поліціано та Мірандола обоє померли 1494 року. У 2007 році їх тіла були ексгумовані з церкви Сан-Марко у Флоренції для встановлення причин їхньої смерті.[4] Судово-медична експертиза показала, що і Поліціано, і Піко, ймовірно, були отруєні миш'яком, можливо, за наказом наступника Лоренцо П'єро ді Лоренцо Медічі .[5]
- Іван Аргіропул
- Ніколто Аррігетті
- Леопольдо де Медічі
- Неоплатонізм
- ↑ Peter Burke, The Renaissance, Longmans, 1964, p. 152.
- ↑ Hunt, Lynn; Martin, Thomas R.; Rosenwein, Barbara H.; Hsia, R. Po-chia; Smith, Bonnie G. (2007), The Making of the West, т. II (вид. Second), Boston: Bedford/St. Martin's, ISBN 978-0-312-43946-0
- ↑ The Life of Michelangelo, Symonds, J. A., Capricorn Books, 1962, pp. 405—408.
- ↑ Medici writers exhumed in Italy. BBC News, 28 February 2007. Accessed June 2013.
- ↑ Malcolm Moore (7 February 2008). «Medici philosopher's mysterious death is solved» The Daily Telegraph. London. Accessed June 2013.
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.