Колісники (Ніжинський район)
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
село Колісники | |||
---|---|---|---|
| |||
Країна | ![]() | ||
Область | Чернігівська область | ||
Район | Ніжинський район | ||
Громада | Вертіївська сільська громада | ||
Код КАТОТТГ | UA74040090100093689 | ||
Основні дані | |||
Засноване | 1625 р. | ||
Населення | ≈300 | ||
Площа | 1,763 км² | ||
Густота населення | 300,62 осіб/км² | ||
Поштовий індекс | 16632 | ||
Телефонний код | +380 4631 | ||
Географічні дані | |||
Географічні координати | 51°04′58″ пн. ш. 31°43′11″ сх. д. / 51.08278° пн. ш. 31.71972° сх. д.Координати: 51°04′58″ пн. ш. 31°43′11″ сх. д. / 51.08278° пн. ш. 31.71972° сх. д. | ||
Середня висота над рівнем моря |
122 м | ||
Водойми | Остер | ||
Місцева влада | |||
Адреса ради | 16624, Чернігівська обл., Ніжинський р-н, с. Вертіївка, вул. Миру, буд. 126 | ||
Староста | Давиденко Сергій Олексійович | ||
Карта | |||
Мапа | |||
![]() | |||
|
Колі́сники — село в Україні, у Вертіївській сільській громаді Ніжинського району Чернігівської області. Засновано в 1625 році.[1] Населення становить близько 300 осіб[2]. До 2020 року орган місцевого самоврядування — Колісниківська сільська рада[3].
Перші поселення на території поблизу Колісників датуються Бронзовою добою (III-I тисячоліття до н.е.) та Ранньою залізною добою (I тисячоліття до н.е.), залишки поселень Залізної доби були знайдені на південний схід від села за територією колишньої колгоспної ферми[4].
Починаючи із шостого століття нашої ери, територію Чернігівщини стали заселяти східнослов'янські племена, зокрема плем'я Сіверян.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cd/Gorodishche_chasiv_Kievan_Rus.png/166px-Gorodishche_chasiv_Kievan_Rus.png)
На землях навколо Ніжина, в часи Київської Русі, існували поодинокі городища (укріплення), а сам Ніжин (Ніжатин) був укріпленим центром Чернігівського князівства. Залишки одного з городищ і досі існують поблизу с. Плоске [5](приблизно 4 км від Колісників).
У жовтні 1239 року, укріплення стародавнього Ніжина знищив загін монгольського хана Мунке, після чого майже півтора сторіччя в спустошених околицях міста кочували нікому не підлеглі ватаги кочовиків-бродників.
1385 року землі навколо Ніжина, та й саме місто, Великий київський князь Володимир Ольгердович подарував у володіння нащадку Володимира Мономаха князю Юрію Половцю-Рожиновському.
До 1503 року Ніжинщина була у складі Князівства Литовського.
З 1503 по 1618 рік Ніжинські землі були у складі Московського князівства (з 1547 року Московське царство). Кордон між Річчю Посполитою та Московією у XVI сторіччі проходив по річці Смолянка, у 2-3 км від теперішніх Колісників.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5b/The_map_from_XVI_century.jpg/167px-The_map_from_XVI_century.jpg)
Після перемоги Речі Посполитої у Польсько-московській війні та підписання Деулінського перемир'я 1618 року, землі навколо Ніжина перейшли під владу Речі Посполитої. Виникла необхідність упорядкування прикордонних з Московією земель та заохочення землевласників, посполитих селян та козацтва до розвитку соціально-економічного життя саме на цих землях. З цією метою місцевому населенню надавались більш широкі права самоврядування.
25 березня 1625 року[6] Ніжину було надано магдебурзьке право, були закріплені землеволодіння у самому Ніжині та землях навколо Ніжина, створюється орган міського самоврядування — магістрат на чолі з войтом. В цей час село Колісники згадується у документах в зв'язку з підтвердженням володіння ніжинським шляхтичем Петровським. Після смерті Петровського його вдова одружилася з Олександром Петровичем Цурковським,[7] що був ніжинським войтом (міським головою) з 1660 по 1672 рік, який, після смерті дружини, став власником земель в Колісниках, що було підтверджено наказом короля Речі Посполитої Владислава IV 1648 року.
«... selęnje Kukśin z prisąłąk Kolesniki i drevnią Miłniki.»
(... селения Кукшин с присёлком Колесниками и деревней Мильники.)— із наказу короля Владислава IV. 1648 р.
В цей час проводився реєстр населення прикордонних з Московією областей Речі Посполитої і мешканцям надавались прізвища, перші мешканці одночасно були і за ремеслом колесниками, і за прізвищем Колесник (Колісник). Ще до кінця XX сторіччя в Колісниках жили люди з прізвищем Колесник[8], які є прямими нащадками перших поселенців села. На історичних картах можна помітити два варіанти назви села «Колесники» та «Колісники». Хати перших поселенців землевласник Петровський дозволив побудувати на мілинах Смолянського болота, малопридатних для землеробства, в районі, який тепер називається "Коворотнівка".
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/81/Rubens_W%C5%82adys%C5%82aw_Vasa_%28detail%29.jpg/119px-Rubens_W%C5%82adys%C5%82aw_Vasa_%28detail%29.jpg)
Війна 1648-1657 років.
У червні 1648 р. війська Богдана Хмельницького визволили Ніжинщину від панування Речі Посполитої. У цей час сформували Ніжинський козацький полк. Жителі Колісників брали участь у Національно-визвольній війні 1648-1657 рр. у складі Другої Ніжинської сотні Ніжинського полку.
В реєстрових списках Другої Ніжинської сотні за 1649 рік зазначено мешканців Колісників козаків братів Логвина (Лонгин) та Гапона (Агафон) Давиденків — синів посполитого селянина Давида Колесника [9]. При зміні соціального статусу з посполитих селян на козаків, часто змінювалось і прізвище.
1654 р., Ніжин, як і вся територія Лівобережжя, перейшов під владу Московії. Навіть після підписання Переяславських угод не припинялась боротьба між прихильниками Речі посполитої, прихильниками переходу українських земель під владу Московії та борцями за повну незалежність Гетьманщини. Остаточний перехід Ніжинщини і Колісників під протекторат Московії відбувся після "Чорної ради" в Ніжині 17-18 червня 1663 року, коли гетьманом Лівобережної України було обрано Івана Брюховецького, а ніжинського полковника Василя Золотаренка було страчено 18 вересня 1663 року. Козаки, що брали участь у збройній боротьбі на боці московитів проти польської влади, тепер отримали земельні наділи винагородою за бойові заслуги. Деякі з них поселилися на хуторі поблизу Колісників, який і досі називається "Козачий куток" (тепер у складі села). Козацькими родами, що постійно мешкали в Колісниках, були сім'ї з прізвищами Блуд[10], Давиденко[11], Любченко[12], Овдієнко[13], Полулях[14], Хоменко, Ювко[15].
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ea/Alexis_I_of_Russia_%281670-1680s%2C_GIM%29.jpg/117px-Alexis_I_of_Russia_%281670-1680s%2C_GIM%29.jpg)
Після смерті Цурковського, власником земель в Колісниках став його зять борзнянський сотник Тарас Петрович Забіла[17], згідно з указом царя Алєксєя Міхайловіча 1660 року.[18]
Пізніше гетьман Іван Самойлович перевів Колісники у підпорядкування військової області. Універсалом Гетьмана Івана Мазепи Колісники були повернені у власність Тарасу Забілі:[19]
«... абѩсмо привернулі имъ во владѣние сѣлом Кукшино с пріселкомъ Колѣсніками и деревнѣй Мыльникі, которые прежде дѣржалъ в своемъ владѣніи небожчикъ Алѣѯандр Цурковський.» — Універсал Гетьмана Івана Мазепи. 1692 р.
Володіння Тарасом Забілою Колісниками було підтверджено царською грамотою царів Івана V Алєксєєвіча та Петра I Алєксєєвіча від 1695 року.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d4/%D0%94%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%BB%D0%BE_%D0%90%D0%BF%D0%BE%D1%81%D1%82%D0%BE%D0%BB.jpg/126px-%D0%94%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%BB%D0%BE_%D0%90%D0%BF%D0%BE%D1%81%D1%82%D0%BE%D0%BB.jpg)
Пізніше у "Генеральному следствіі Ніжинського полку гетьмана Данила Апостола 1729-1730 р."[20] було записано спадкоємність та володіння землями у с. Колісники. Згідно з "Рум'янцевським описом" в Колісниках козацьких дворів було 10, селянських - 43, які перебували у володінні родича Тараса Забіли, Миргородського сотника Кирила Забіли 1695 року.
Дані перепису населення Колісників 1720-х років.:
Дѣревня Колесники, общаго владѣнія: - капітана Алеѯандра і Павла Ꙁабѣлъ - мужескаго полу 177 людѣй, женскаго 188;
- владѣнія поручика Івана Нѣстеренка - муж. 13, жен. 13;
- владѣнія майорши Ѥлісаветы Родзѩнкіной - муж. 11, жен. 10;
- владѣнія корнета Стѣпана Ꙁабѣлы - муж. 59, жен. 44;
- свободных козаковъ - муж. 37, жен. 49.
- хуторъ подъ Колесниками, владѣнія коллѣжскаго ассесора Ѥвдокіи Гордѣевой муж. 4, жен. 10;
Ітого - муж. 301, жен. 314 людѣй. Всѣго - 615 людѣй.
— Генеральне следствіє Нежинського полка 1729-1730 Данила Апостола
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2d/Metriki.jpg/195px-Metriki.jpg)
Запровадження кріпосного права.
1783 року указом імператриці Катерини ІІ на землях Київського, Чернігівського та Новгород-Сіверського намісництв було запроваджено кріпосне право. До запровадження російською владою кріпосного права, посполиті селяни, хоча і не мали у власності землі, але фактично були вільними. Посполиті селяни мали власне житло і працювали на землі, що належала землевласнику за використання якої платили або частиною вирощеного врожаю, або грошима. Після 1783 року селяни ставали кріпаками і позбавлялись права зміни місця проживання і ставали власністю поміщиків. Поміщик мав право продати кріпака або обміняти на будь-яке майно.
У 1783 році відбувся переросподіл земель у зв'язку з впровадженням кріпосного права, багато землевласників та козаків, що мали власні наділи, були незадоволені розмірами землеволодінь. Саме в цей час відбувалось освоєння та заселення земель в південних губерніях, які нещодавно було відвойовано у Кримського ханства та Османскої імперії. Владі багатьох губерній Російської імперії було поручено заснувати поселення у північному причорномор'ї та фінансово сприяти переселенню туди мешканців губернії. Деякі мешканці Колісників, зокрема козаки, переселились на землі сучасних Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей, зокрема мешканець Колісників козак Антон Степанович Полулях (1742-1827) із двома синами у 1783 році переселився у таврійські степи і став мешканцем поселення в північному приазов'ї, нині це село Чернігівка, Бердянського району, Запорізької області. В селі Чернігівка [22]і нині частина населення має прізвище "Полулях".
В ХІХ сторіччі село Колісники було у складі Мринської волості Ніжинського повіту Чернігівської губернії. В Колісниках до 1859 року існували два заводи — цегляний та винокурений, які належали поміщику Смирнову.
Скасування кріпосного права, економічний розвиток.
На момент скасування в Російськії імперії кріпацтва, 1861 року, найбільшими земельними наділами у Колісниках володіли поміщики Величко, Забіла, Ковалевський, Ляцький, Нестерович, Парпура, Смирнов, Фільковська (Хільківська). Після скасування кріпосного права більшість земель всеодно залишились у володінні поміщиків. Через безробіття і недостатні земельні наділи для власного господарювання селяни були вимушені найматись на ремесляну роботу у місті Ніжин та сільськогосподарську роботу у нових землевласників. Місцеве населення так висловлювалось стосовно оновлення господарського життя після 1861 року: "Раніше працювали на пана, тепер працюєм на жида."
За 20 років після скасування кріпосного права, кількість дворів в Колісниках збільшилось більш ніж на третину, з 99 дворів (1859 р.) до 136 дворів (1879 р.).
-
Дані про населення в Колісниках за 1859 рік.[23]
-
Відомість про будівлі у с. Колісники. 1879 р.[24]
-
Дані про облаштування земель у с. Колісники. 1879 р.[24]
-
Дані про кількість дворів і земель у власності у с. Колісники. 1879 р.[24]
-
Кількість безземельних дворів у с. Колісники. 1879 р.[24]
-
Карта ґрунтів Ніжинського повіту (уєзда). 1879 р.[24]
-
Карта соціального стану населення Ніжинського повіту (уєзда). 1879 р.[24]
-
Дані про кількість домашньої худоби в селі Колісники. 1879 р.[24]
Окрім селян-кріпаків, яких було 3/4 від усього населення села, в Колісниках мешкали козаки. Козацькі господарства (родини) володіли в середньому в три рази більшими наділами ніж визволені від закріпачення селяни (в середньому 9,1 десятин у козаків проти 3 десятин у селян на одне домогосподарство).
За даними перепису 1888 року в Колісниках проживала єврейська родина[25] та, до 1882 року, утримували шинок, але через численні скарги мешканців Колісників шинок було закрито.
![]() |
Принадлежащий нѣжинскому еврѣйскому обществу Лейба Гершевъ Новиковъ 47 летъ, жена его Хана 42 летъ, дети их — Мордухъ 23 летъ, Нахимъ 18 летъ, Аронъ 16 летъ, Голда 12 летъ, Моисей 7 летъ, Сроиль 5 летъ, Янкель 1 годъ. Имѣетъ усадьбу с постройками по купчей крѣпости от 1863 года. Занимается торговлей молочными товарами. |
![]() |
— Списки еврѣев проживающих в Нѣжинскомъ уѣзде от 1888 года. |
Будівництво церкви Успіння Пресвятої Богородиці.
Важливою подією в житті села стало будівництво церкви. До 1882 року в Колісниках існував шинок в районі сучасної вул. Червоної, яким володів поселенець єврейської національності. Мешканці села зловживали алкоголем та витрачали на це численні кошти, через численні скарги шинок було закрито. Постало питання утворення нового осередку громадського життя. Таким центром повинна була стати церква.
До 1834 року мешканці Колісників були прихожанами Михайлівської церкви в селі Плоске, а з 1834 по 1883 рік прихожанами Миколаївської церкви в селі Мильники. Для спорудження церкви було зібрано з населення пожертви, зокрема під будівництво церкви поміщик Парпура виділив ділянку своєї землі та 25 рублів, найбільшу суму пожертвував селянин Колісників Іван Шарий — 100 рублів, чотири мешканці села пожертвували 50 рублів, один — 30 рублів, п'ять — по 25 рублів, решта мешканців 8, 6 та 2 рублів, загалом: 1150 рублів. Цих пожертв виявилось недостатньо, тому у селян від кожної копни жита було відібрано 4 снопи, з них зібрано 400 пудів зерна і продано за 300 рублів. Решта було зібрано пожертвами у вигляді грошей та будівельними матеріалами. За 500 рублів в селі Селище Козелецького повіту було куплено стару церкву св. Параскеви яка була побудована 1706 року[26] та неодноразово ремонтована. Будівлю церкви в с. Селищі було розібрано та перенесено в Колісники, відремонтовано і побудовано новий алтар, закуплено дзвони, ікони та внутрішнє спорядження. Загалом будівництво церкви обійшлося в 3 500 рублів.[27]
15 серпня 1883 року, на свято Успіння Пресвятої Богородиці, у Колісниках відбулось урочисте відкриття, освячення та перше богослужіння в церкві Успіння Пресвятої Богородиці в Колісниках. В цей же день відбулись збори мешканців на яких церковним старостою було обрано місцевого селянина Івана Яковича Шарого, згодом за пожертву на будівництво церкви 100 рублів та за активну участь в організації збору коштів та будівництва Іван Шарий 31 жовтня 1884 року отримав грамоту в якій зазначалось:
![]() |
Святѣйшій Правительствующій Всероссійскій Сүнодъ, по засвидѣтельствованію Черниговскаго епархіальнаго начальства о пожертвованіи имъ на устройство церкви въ д. Колесникахъ Нѣжинскаго уѣзда, преподаетъ сему Шарому благословеніе. |
![]() |
— Подписалъ предсѣдательствующій членъ Св. Сүнода Исидоръ, Митрополитъ Новгородскій и Санктъ-Петербургскій. |
Будівлю церкви було фактично збудовано 1706 року в с. Селищі, 1883 року перенесено в с. Колісники та відремонтовано. В 1930-х роках, під час боротьби з релігією в СРСР, будівлю було позбавлено статусу культової споруди, тепер 300-річна будівля є Будинком культури в селі Колісники.
-
Карта с. Колісники 1860 р. Автор картограф Ф. Шуберт.
-
Церква Успіння Богородиці в с. Колісники споруджена 1883 року. Будівля церкви тепер є Будинком культури. (Фото 1930-х років.)
-
Хата у центрі с. Колісники. У 1930-50 роках була адміністративною спорудою. Напис на стіні "Всі на ВИБОРИ!" (Фото 1930-х років.)
На кінець ХІХ сторіччя серед чоловіків писемністю володів кожний четвертий, серед жінок грамотних майже не було.
Епідемії.
В другій половині ХІХ ст.-на початку ХХ ст. кількість померлих з різних причин в Колісниках в середньому складала 15-25 людей щороку.
З 1875 по 1878 рік в Колісниках під час епідемії скарлатини від цієї хвороби померло 32 особи.
1880-1890 роках від кору, коклюшу та чахотки померли більше 60 людей.
1919-1921 від тифу померло більше 40 людей.
Смертність серед дітей до 5 років, до 1920-х років, перевищувала 50% від усіх народжених.
Поміщиком який на початку ХХ ст. постійно жив у селі був Спадковий Дворянин Чернігівської губернії Титулярний радник Петро Парфентійович Парпура (1860-1918), якого народ називав "Пампура". Дід Петра Парпури Олександр успадкував землі та кріпаків в Колісниках від своєї тітки поміщиці Марфи Забіли-Ляшко[28], на початку ХІХ ст. колісниківською поміщицею була Олена Андріївна Парпура (Парпуриха) дружина Олександра Парпури. Родич Петра Парпури — Парпура Максим Йосипович, український громадський діяч, видавець і меценат, перший видавець поеми «Енеїда» І. П. Котляревського.
Петро Парпура був знавцем народної медицини та лікарських рослин. Його маєток був розташований на території сучасної Колісниківської школи, а поруч знаходились панська клуня та інші господарські споруди. Згідно даних Ніжинського уєзда за 1879 рік, Парпури мали у володінні 100 десятин землі: 10 десятин — під садибою, 40 дес. — ораних земель, 20 дес. — сінокоси, 30 дес. — т. зв. "неудобных" земель. Пан добре платив людям за їх працю, навіть дітлахи і ті заробляли в нього на солодощі. Петро Парпура загинув від бандитської кулі в 1918 році коли повертався з Ніжина до свого маєтку, ймовірно вбивцями були члени банди Кропив'янського.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a6/Parpura2.jpg/231px-Parpura2.jpg)
Відомо, що його могила знаходиться десь поблизу липової алеї, між Будинком культури і школою.
Вже після падіння Російської імперії 1918 р. в селі ще мешкала колишня поміщиця Ксенія Миколаївна Ляцька, її хата знаходилась в районі теперішньої пожежної станції.
В 1920 році епідемія тифу забрала десятки життів мешканців Колісників.
Перша світова війна 1914-1918 років.
Під час Першої світової війни (1914-1918) майже дві сотні мешканців Колісників воювали на фронті, 53 з них були поранені або загинули:[30]
Поранені та загиблі:
|
В червні 1917 р. в Колісниках проголошено владу Української Народної Республіки.
В січні 1918 р. село захоплено загонами більшовицької армії та встановлено радянську владу.
В березня 1918 р. село перейшло під контроль німецької армії.
6 серпня 1918 р. загони М.Г. Кропив'янського й С.П. Покиньбороди повернули село під контроль більшовиків.
У вересні 1918 р. село звільнили війська гетьмана Павла Скоропадського, встановлено владу Директорії Української Народної Республіки.
В січні 1919 р. війська Червоної армії повернули радянську владу в селі.
В серпні 1919 р. село перейшло під контроль армії А. І. Денікіна.
З листопада 1919 р. під контролем Червоної армії.
У 1920-1921 роках в Колісниках та поблизу села відбувались сутички між радянськими військами, польськими військами, загонами українських військ, загонами Нестора Махна.[31]
Під час Радянсько-української війни 1917-1921 та Іноземної військової інтервенції 1918-1922, в Колісниках та його околицях, було вбито в сутичках та бойових діях щонайменше четверо мешканців села. Їх було поховано в центрі села на місці сучасного пам’ятнику загиблим мешканцям Колісників 1941-1945.
Вбито у 1917-1918:
|
Перші колгоспи.
Після рішення радянської влади про колективізацію у 1930 році в Колісниках були створені два колгоспи: "Червоний партизан" (в районі Коворотнівки і кладовища) та "імені Г.І.Петровського" (в районі Приміровщина), які згодом об'єдналися у один колгосп "Прапор комунізму".
Репресії 1920-38 років.
Деякі мешканці села Колісники були репресовані радянською владою, всі вони були згодом реабілітовані:[32]
Репресовані:
|
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/75/1923cut-2.png/165px-1923cut-2.png)
Голодомор 1932-1933 років.
Голодомор 1932-1933 років не оминув і Колісники. 9 грудня 1932 року колгосп "Червоний партизан" села Колісники було занесено на "Чорну дошку" як колгосп, робітники якого злісно саботували хлібозаготівлі. Саме саботування здачі хліба радянській владі дозволило уникнути численних жертв серед мешканців села.[33]
Загалом під час Голодомору в Україні (1932—1933) в Колісниках, за свідченнями селян, від голоду померло двоє людей: Карпенко Анатолій і Куденко Григорій.[34]
Друга світова війна 1939-1945 років.
Коли розпочалась Німецько-радянська війна, село тільки почало спинатись на ноги. Найсильніші і найсправніші господарі, які звикли працювати на рідній землі, змушені були взятися за зброю і стати на її захист. Колісники під окупацією німецької армії перебували з вересня 1941 по вересень 1943 рр.. Під час Другої світової війни 552 мешканці села бились на фронтах проти загарбників, 81 з них нагороджено орденами та медалями, 147 захисників загинули.[35]
Ті ж, що залишилися, завзято боролись проти нацистів на окупованій території. Уже в вересні-жовтні 1941 року Іван Костюченко створює в селі підпільну групу, яка спільно діяла з партизанським загоном «За Батьківщину». Багато сімей пішло в ліси до партизанів, щоб швидше прискорити день перемоги.
«У вересні 1943 році, коли село звільнили від німців, діти знову сіли за шкільні парти. Школою їм слугувала звичайна сільська оселя. Навчання відбувалося в дві зміни. Скрізь відчувалася бідність, породжена війною: не було зошитів, підручників, столів, навіть лав, на яких сиділи тодішні школярі. Та й самим учням у холодну пору року ні в що було вдягтися і взутися, щоб дійти до школи. Але жага до знань, прагнення «вибитись в люди» спонукала дітлахів до навчання. У роки повоєнної відбудови школа відродилася, і вже наші батьки сіли за новенькі парти.» — зі спогадів жителів Колісників
-
Пам'ятник на братській могилі відкрито 26 жовтня 1957 року. На цьому місці було поховано трьох бійців радянської армії, що загинули обороняючи с. Колісники у вересні 1941 року.
-
"Пам'ятний знак воїнам-односельчанам, що загинули 1941-1945" Відкрито в травні 1962 року. В списках загиблих є учасники війни СРСР проти Польщі 1939 р. та Радянсько-фінської війни 1940 р.
-
"Історія міст і сіл Української РСР. Чернігівська область." — К.:АН УРСР, 1972.
-
с. Колісники на карті Ніжинського району. 1987 р.
-
За часів СРСР в селі була збудована значна кількість об’єктів інфраструктури, які забезпечували автономну життєдіяльність села, але в 1990-х роках абсолютна більшість з них була знищена, розкрадена та стала непридатною до експлуатації.
- поштове відділення;
- пожежна станція;
- пункт збору молока у населення;
- пилорама;
- кузня;
- коров’яча ферма;
- птахоферма;
- свиноферма;
- кінна ферма;
- вівчарня.
У 1993 році була збудована Свято-Успенська церква, належить до УПЦ Ніжинської єпархії[36] Московського патріархату.
В 1990-х роках припинив своє існування колгосп "Прапор комунізму" і економічне та соціальне життя прийшло в занепад.
Обробкою земель в Колісниках займаються аграрні підприємства «Дружба Нова»[37], «Любава»[38], «Отаман»[39].
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 730-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернігівської області», увійшло до складу Вертіївської сільської громади[40].
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи, увійшло до складу новоутвореного Ніжинського району[41].
В 2020-2021 роках, в рамках програми «Велике будівництво»[42], в Колісниках розпочався ремонт та облаштування благоустрою, зокрема відремонтовано ділянку дороги Р-67, що проходить в межах села. Також здійснено ремонт будівель, очистка та облаштування водоймищ, обрізка дерев та очистка території від непотрібних дерев та кущів.
-
Ремонт траси Р-67 поблизу с. Колісники. 2021 р.
-
Гідрологічний заказник "Колісниківський".
Російське вторгнення в Україну (2022 р.)
Під час російського вторгнення в Україну 24 лютого 2022 року, в Колісниках діяв загін територіальної оборони мешканців села для забезпечення порядку.
Сучасність.
Станом на 2024 рік населення Колісників становить приблизно 300 людей. За останні 50 років населення села[43] зменшилось в 4 рази. Землі обробляються переважно фермерськими господарствами, тваринництво та присадибне овочівництво представлене поодинокими приватними господарствами.
За більшістю ознак село Колісники через декілька років стане мертвим селом і може зникнути, як численні села[44] Чернігівщини.
Зміни населення | ||
---|---|---|
Рік | Населення | Зміна |
1650 | 100 | — |
1695 | 300 | +200.0% |
1730 | 620 | +106.7% |
1854 | 570 | −8.1% |
1879 | 750 | +31.6% |
1920 | 1200 | +60.0% |
1940 | 1400 | +16.7% |
1970 | 1140 | −18.6% |
2000 | 600 | −47.4% |
2024 | 300 | −50.0% |
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року[45]:
Мова | Кількість | Відсоток |
---|---|---|
українська | 516 | 97.36% |
російська | 13 | 2.45% |
білоруська | 1 | 0.19% |
Усього | 530 | 100% |
З 1874 року діти мешканців Колісників отримали можливість здобувати початкову освіту в селищах Мрин та Плоске, де було відкрито земські школи і в перший рік навчання в Мринській та Плосківській земських школах навчались близко 130 учнів, серед яких були і учні з Колісників.[46]
На початку ХХ сторіччя за часів Російської імперії, в Колісниках існувала земська школа. Про це свідчать офіційні метричні записи про мешканців с. Колісники, зокрема за 1910 рік, є записи про вчителів "Колесниковской земской школы Александру Васильевну Спасскую и Анну Степановну Пионтковскую" які записані як воспріємники (хрещені батьки) новонароджених дітей в селі.
В 1926 році в Колісниках було збудовано школу і, як відомо з архівних джерел, в 30-х роках у школі здобувало освіту 180 учнів. Спочатку навчатись могли тільки хлопчики, яких за невиконання домашнього завдання ставили голими колінами на гречку або просо.
У 1964 році в Колісниках було відкрито восьмирічну школу, будівля якої і до цього часу існує. Навчалось, близько, 80-100 учнів. Навчання велось в дві зміни: вдень для дітей, і для дорослих, які навчались у вечірній час після роботи. Збереглися імена директорів та педагогів які працювали в школі: Пінчук Петро Якович, Ставицький Петро Данилович, Кравченко Василь Дмитрович, Рабінович Борис Ізарович, Коворотна Валентина Олександрівна.
Одним з небагатьох соціальних закладів в Колісниках залишалась школа. У 2003 році відбулось злиття Григорівської та Колісниківської шкіл в одну школу.
На початку ХХІ століття директорами Колісниківської школи були: Лозова Леся Вячеславівна, Ювко Оксана Миколаївна, Ярмак Людмила Олександрівна[48]. Почали вливатись нові кадри з сучасними ідеями і технологіями. Школа взяла курс на формування нової особистості ХХІ століття.
У 2011—2012 навчальний рік школа вступила у складі 34 учнів та учительського колективу з 8-ми фахівців. Останніми роками учнівський колектив Колісниківської школи був маленький, проте дружній. Завжди гучно в школі проходили святкові вечори. Майже все село об'єднувала школа у своїх стінах на Покровський ярмарок, Андріївські вечорниці, Новий рік, 8 Березня та інші свята. Учні завжди активно брали участь у районних олімпіадах, спортивних змаганнях, різних конкурсах.
У 2020 році Колісниківська школа припинила свою роботу.[49]
До теперішнього часу дійшли назви місцевостей в селі та поблизу села:
- «Свинюх» — місцевість де в минулому жили селяни із прізвищем Свниар (Свинаренко);
- «Смолянка» — болото та джерело з якого бере початок річка Смолянка, яка впадає в р. Десну;
- «Хильківщина» — землі та колишній хутір, який належав поміщикам Фальковським яких називали "Хільківські";
- «Приміровщина» — землі які приєднали ("приміряли") до Колісників на початку XX сторіччя та дозволили будувати житло;
- «Болото, або Заболоття» — район навколо озера в північно-східній частині села;
- «Стрільцьове озеро» — озеро та місцевість, яка належала стрільцям;
- «Козачий куток або Полуляхів» (частина вулиці Козачої між вулицею Гоголя та трасою Р-67) — хутір в якому поселились козаки, що отримали землі у власність за військові заслуги після обрання гетьманом Лівобережної України Іваном Брюховецьким[50] у 1663 році.
- «Коворотнівка» — місцевість яка була густо поділена коворотами[51], пізніше стало прізвищем мешканців села — "Коворотний" (до XIX сторіччя — "Заковоротний");
- «Гончарівка» — місцевість де жили гончарі;
- «Старий табір» — місцевість де у XX сторіччі була розташована Машинно-тракторна станція (табір) який згодом був перенесений в район поблизу кладовища.
- «Дяківка»;
- «Маргаритове»;
- «Коцюбівщина»;
- «Залязовщина»;
- «Чичиндине»;
- «Шепшинівщина»;
- «Гринівщина»;
- «Слобідка».
Кладовища розташовані на найвищих пагорбах: велике кладовище, яке нині існує, та менше, яке знаходилось на місці сучасної пожежної станції (було знищене під час будівлі господарських споруд колгоспу "імені Г.І.Петровського" в 1930-х роках).
"Кумина долина":
"Багато років тому кум та кума - мешканці Колісників, йшли із Колісників до Мильників, щоб хрестити новонароджену дитину в мильниківській церкві. На півдорозі кума з кумою охопили хтиві думки та вирішили вони задовільнити свої гріховні бажання прямо в долині поруч з дорогою. Залишивши дитину окрай дороги, кум з кумою усамітнились в болотних зарослях та не помітили, як тіла захоплені хтивими витівками, поглинуло болото і поховало заживо у своєму багні. На краю дороги залишився одяг кума і куми та немовля, що гучно плакало. З тих пір болото на цьому місці ніколи не висихає та в болоті гучно кумкає ропуха, як пам'ять про великий гріх між кумом та кумою та миттєве покарання за нього".
[52] "Козак Полулях":
"Після закінчення війни проти поляків запорізький козак на прізвисько Полулях отримав великі наділи землі на хуторі близ Колісників, як винагороду за бойові заслуги. Тепер ця місцевість в селі називається Козачий куток. В його обов'язки входило керівництво загоном місцевих козаків для захисту від можливих загроз. Козак мав для цього зброю для себе і інших козаків. Зброю козак ховав у скрині, яку закопав на своєму дворищі. Таємниця скарбу зброї передавалася його нащадкам. Протягом багатьох років так і не настала нагода застосувати зброю. Де знаходиться закопаний скарб досі не відомо."
Полулях Антон Стефанович (1744 — 1827), козак, колоніст Північного приазов'я, один із засновників с. Чернігівка, Запорізької області.
Полулях Іларіон Кузьмович (1897 — 1917), спадковий козак, військовий, борець за незалежність УНР.
Кравченко Микола Дмитрович (1927 — 1996), підполковник Радянської армії, нагороджений медаллю «За бойові заслуги» 1956 р. за активну участь у бойових діях в ході воєнного придушення антирадянського повстання в Угорщині.[53]
Кравченко Федір Дмитрович (1927 — 1989), майор Радянської армії, нагороджений медаллю «За бойові заслуги» 1955 р.
Коворотний Сергій Володимирович (1977 —2014), прапорщик Збройних сил України, учасник російсько-української війни 2014 р.[54]
Голови колгоспу "Прапор комунізму" с. Колісники:
- Корженко Григорій Миколайович
- Мазур Анатолій Іванович
- Сай Микола Олександрович
- Скрипка Микола Дмитрович
Голови сільської ради:
- Ющенко Григорій Миколайович
- Недоля Григорій Георгійович
- Коворотна Олена Сергіївна
- Рибка Анатолій Петрович
- Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Чернігівська область)
- Погода в селі Колісники [Архівовано 20 грудня 2011 у Wayback Machine.]
![]() | |
---|---|
Смт | |
Селища | |
Села | Бакланове · Безуглівка · Березанка · Бідин · Бобрик · Богданівка · Бурківка · Валентіїв · Велика Дорога · Велика Кошелівка · Вертіївка · Вікторівка · Галиця · Гармащина · Данина · Діброва · Довге · Дуболугівка · Заньки · Зруб · Каблуки · Калинівка · Кардаші · Ковтунівка · Колісники · Кравчиха · Кропивне · Крути · Кукшин · Кунашівка · Курилівка · Леонідівка · Липів Ріг · Лісове · Лустівка · Мала Кошелівка · Мильники · Наумівське · Низи · Ніжинське · Паливода · Пашківка · Перебудова · Перемога · Переходівка · Переяслівка · Погребець · Поляна · Почечине · Садове · Сальне · Синдаревське · Станція Лосинівська · Степ · Стодоли · Талалаївка · Терешківка · Титівка · Хвилівка · Холявки · Хомине · Хомівка · Черняхівка · Чистий Колодязь · Шатура · Шняківка · Яблуневе · Яхнівка |
![]() |
Це незавершена стаття з географії України. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
- ↑ Історія Ніжинщини.
- ↑ Паспорт громади | Вертіївська громада, Чернігівська область, Ніжинський район. vertiivska-gromada.gov.ua (ua) . Процитовано 22 червня 2023.
- ↑ Вертіївська громада - вітаємо на офіційному веб-сайті. vertiivska-gromada.gov.ua (ua) . Процитовано 16 червня 2023.
- ↑ Археологія та стародавня історія Ніжинського району. www.zamky.com.ua. Процитовано 13 червня 2023.
- ↑ Археологія та стародавня історія Носівського району. www.zamky.com.ua. Процитовано 9 червня 2023.
- ↑ Історія міста/History of the city | Ніжинська міська рада. www.nizhynrada.gov.ua (uk-ua) . Процитовано 27 квітня 2024.
- ↑ Цурковські - Шляхта руських земель 1350-1650 рр. sites.google.com. Архів оригіналу за 28 вересня 2023. Процитовано 28 вересня 2023.
- ↑ https://ridni.org/karta/колесник.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Реєстр Війська Запорозького 1649 року - Федір Шевченко - Тека авторів. Чтиво. Процитовано 16 червня 2023.
- ↑ рідні.
- ↑ https://ridni.org/karta/Давиденко.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Рідні. Любченко. ridni.org (укр.). Процитовано 28 квітня 2024.
- ↑ https://ridni.org/karta/Овдієнко.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ https://ridni.org/karta/полулях.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ https://ridni.org/karta/ювко.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ www.familysearch.org https://www.familysearch.org/search/. Процитовано 10 листопада 2023.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Рід:Забіли - Родовід. uk.rodovid.org. Процитовано 25 березня 2023.
- ↑ Library Genesis (1901). Генеральное следствие о маетностях Нежинского полка 1729-1730 г.
- ↑ УНІВЕРСАЛИ УКРАЇНСЬКИХ ГЕТЬМАНІВ (2002). resource.history.org.ua. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Генеральное следствие о маетностях Нежинского полка 1729-1730 гг. (1901). irbis-nbuv.gov.ua. Процитовано 20 червня 2023.
- ↑ Генеральное следствие о маетностях Нежинского полка 1729-1730 гг. (1901). irbis-nbuv.gov.ua. Процитовано 28 квітня 2023.
- ↑ ЧЕРНІГІВСЬКА ГРОМАДА - вітаємо на офіційному веб-сайті. chegromada.gov.ua (укр.). Процитовано 26 квітня 2024.
- ↑ Список населенных мест Российской Империи по сведениям 1859 года.
- ↑ а б в г д е ж 17203_Rusov A.A. Nezhinskii ue... elib.rgo.ru. Процитовано 19 січня 2024.
- ↑ https://www.familysearch.org/ark:/61903/3:1:3Q9M-CSMZ-4SBN-5?cat=1348282.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Черниговские епархиальные известия. Отдел неофициальный. № 5 (1 февраля 1882 г.). Прибавление – Российская Национальная Библиотека – Vivaldi. vivaldi.nlr.ru. Процитовано 17 жовтня 2023.
- ↑ Черниговские епархиальные известия. Чернигов, 1861–1911 | Духовенство Русской Православной Церкви в ХХ веке. www.pravoslavnoe-duhovenstvo.ru. Процитовано 17 жовтня 2023.
- ↑ Малороссийский родословник. Том 4 (стр. 1-219). histpol.pl.ua. Процитовано 6 січня 2024.
- ↑ АРХІВ УКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ. МІНІСТЕРСТВО ВНУТРІШНІХ СПРАВ. СПРАВОЗДАННЯ ГУБЕРНІЯЛЬНИХ СТАРОСТ І КОМІСАРІВ (1918-1920) (2017). resource.history.org.ua. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ https://gwar.mil.ru/heroes/
- ↑ https://vseosvita.ua/library/embed/001n9j-ec9c.doc.html.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Чернігівська область. www.reabit.org.ua. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Wayback Machine (PDF). web.archive.org. Архів оригіналу (PDF) за 22 червня 2017. Процитовано 9 листопада 2023.
- ↑ Національна книга пам’яті жертв Голодомору 1932-1933. Національний музей Голодомору-геноциду (укр.). 3 жовтня 2019. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Память народа::Подлинные документы о Второй Мировой войне. pamyat-naroda.ru. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Ніжинська єпархія — Українська Православна Церква. orthodox.cn.ua. Процитовано 16 червня 2023.
- ↑ youcontrol.
- ↑ youcontrol.
- ↑ YouControl.
- ↑ Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернігівської області. Архів оригіналу за 10 січня 2021. Процитовано 26 січня 2021.
- ↑ Постанова Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів»
- ↑ На 15 кілометрах траси Ніжин - Прилуки облаштовано освітлення. cg.gov.ua. Процитовано 26 квітня 2024.
- ↑ Паспорт громади | Вертіївська громада, Чернігівська область, Ніжинський район. vertiivska-gromada.gov.ua (укр.). Процитовано 26 квітня 2024.
- ↑ Заліська, Юлія (2 червня 2020). На Чернігівщині вимирають села: скільки населених пунктів зникло за останні роки. ЧЕline | (ru-RU) . Процитовано 26 квітня 2024.
- ↑ дані про земські школи Ніжинського повіту (PDF).
- ↑ ІСТОРІЯ МІСТ І СІЛ УКРАЇНСЬКОЇ РСР : Чернігівська область (1972). resource.history.org.ua. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Колісниківська ЗОШ. Знайшов (укр.). Процитовано 27 квітня 2024.
- ↑ https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/26350720/.
((cite web))
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Українські гетьмани, кошові отамани Запорізької Січі та козацькі ватажки – Україна (укр.). Процитовано 28 квітня 2024.
- ↑ КОВОРОТ – Академічний тлумачний словник української мови. sum.in.ua. Процитовано 4 жовтня 2023.
- ↑ Кумина долина. село Мильники Григорівка . (укр.), процитовано 10 квітня 2024
- ↑ Память народа::Поиск документов об участниках войны. pamyat-naroda.ru. Процитовано 5 березня 2023.
- ↑ Коворотний Сергій Володимирович - Книга пам'яті загиблих. memorybook.org.ua. Процитовано 5 березня 2023.
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.