Землетрус
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/db/Quake_epicenters_1963-98.png/400px-Quake_epicenters_1963-98.png)
Землетрус | |
![]() | |
Вимірюється в | шкала Ріхтера |
---|---|
За впливу, керування чи пом’якшення | earthquake preparednessd, earthquake warning systemd[1], сейсмопосиленняd, сейсмостійкі конструкції і Передбачення землетрусів |
![]() |
Землетру́си (англ. earthquake, earth shock; нім. Erdbeben n) — короткотривалі, раптові струси земної кори, викликані перемінним переміщенням мас гірських порід у надрах Землі, чому сприяє порушення розтяжності осередку гірських порід і виникнення сейсмічних хвиль. У землетрусів є осередок (гіпоцентр) та епіцентр землетрусу. Під час сильних землетрусів, на поверхні Землі часто виникають щілини, скиди, зсуви, цунамі; часом землетруси спричинюють великі руйнування (наприклад, 1988 року у Вірменії). Землетруси оцінюють за 12 бальною системою. Від 1 до 5 балів — майже не чутний землетрус, від 5 до 7 балів — на верхніх поверхах багатоповерхівок гойдаються люстри, від 7 до 9 балів — по стінах будинків виникають тріщини, від 9 до 12 балів — будинки руйнуються.
Серед усіх стихійних лих, за даними ЮНЕСКО, землетруси займають перше місце у світі за заподіяною економічною шкодою і кількістю загиблих.
Залежно від причин і місця виникнення, землетруси поділяються на:
- Тектонічні – обумовлені тектонічними силами земної кори. Вони і становлять переважну більшість землетрусів і характеризуються широкими площами та великою силою (високою бальністю);
- Вулканічні – пов’язані з виверженням вулканів. Вони мають локальне поширення, але іноді досить велику силу;
- Обвальні – породжені падінням великих масивів гірських порід. Такі землетруси характеризуються локальним характером і порівняно невеликою силою;
- Моретруси;
- Техногенні або Антропогенні – пов’язані з діяльністю людини (заповнення водосховищ, гірничі роботи, підземні вибухи тощо).
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7c/Global_plate_motion_2008-04-17.jpg/350px-Global_plate_motion_2008-04-17.jpg)
Виникнення землетрусів пов'язують переважно з тектонічними процесами, які розпочалися ще під час епохи катархею, тобто понад 4 мільярдів років тому, одразу після народження Землі[3][4]. Земна кора з підстильним шаром верхньої мантії (літосфера) розділена на жорсткі блоки — тектонічні плити. Залежно від відносного руху плити або піднімають одна одну (як і при торосінні льодяних глиб), або розсовують краї стикання. У місцях їх зчленування виникає підвищене напруження, під дією якого й відбувається землетрус. Під час землетрусу відбувається швидке, раптове вивільнення потенційної пружної енергії у відносно локалізованій частині Землі. У товщі земних надр відбувається руйнування та розривання суцільності гірських порід, яке досягає в окремих випадках сотні кілометрів. Частина вивільненої енергії переходить у пружні коливання — сейсмічні хвилі, які, досягаючи земної поверхні, викликають коливання ґрунту, зокрема й руйнівні. Найінтенсивнішими та небезпечними для будівель є поздовжні і поперечні сейсмічні хвилі. Зміщення частинок у поздовжніх хвилях відбувається в напрямку їх поширення, перемінно стискуючи та розтягуючи речовину гірських порід. Поперечні хвилі здійснюють зсувні коливання упоперек свого руху. Поздовжні хвилі поширюються зі швидкістю 4…8 км/с, поперечні — 3…4,6 км/с, тому поздовжні хвилі завжди досягають поверхні Землі раніше поперечних[5].
Ділянку, де виникає процес руйнування та випромінювання сейсмічної енергії, називають вогнищем, або гіпоцентровою ділянкою. Початкова точка руйнування (розпорювання розриву) — гіпоцентр, його проєкція на земну поверхню — епіцентр. Більшість вогнищ землетрусів знаходяться у межах земної кори та верхній мантії Землі на глибині 2…70 км (поверхневі землетруси). На них припадає близько 75 % всієї виділеної сейсмічної енергії. Найглибші землетруси зареєстровано на глибині 700 км у Охотському морі, а також у районі западини Тонґа-Кермадек та Індонезії.
Землетруси характеризують часом виникнення, географічними координатами епіцентру (широтою та довготою), глибиною вогнища, виділеною енергією та сейсмічним впливом (інтенсивністю) на поверхні Землі[5].
Здебільшого сильні землетруси (магнітудою понад 5,5) оконтурюють великі літосферні блоки, утворюючи так звані сейсмічні пояси. Найактивнішими є Тихоокеанський і Середземноморсько-Трансазійський. У Тихоокеанському поясі виділяється близько 80 % всієї сейсмічної енергії Землі. Щорічно на Землі відбувається близько 1 млн землетрусів з них 100 землетрусів з магнітудою ≥ 6 і понад 12 з магнітудою ≥ 7, частина з яких призводить до великих руйнувань та людських жертв[5]. Щодоби в світі, в середньому, виникає понад тисячу землетрусів, зокрема, саме так і сталося, наприклад, 6 лютого 2023 року, коли за добу відбулося більше 1000 землетрусів, з яких 539 — магнітудою понад 3,0 бала[6].
В червні 2023 року, вчені з проєкту CREDO Інституту ядерної фізики Польської академії наук у Кракові опублікували результати дослідження, в якому довели зв’язок між глобальною сейсмічною активністю і змінами космічного випромінювання[7]. У рамках свого дослідження команда вчених проаналізувала дані про космічне випромінювання з двох станцій — Нейтронного монітора (зібрані за останні 50 років) і обсерваторії П'єра Оже (зібрані з 2005 року). Статистичний аналіз показав явний зв’язок між змінами інтенсивності вторинного космічного випромінювання та загальною кількістю землетрусів з магнітудою чотири і вище за розглянутий період. Разом з тим вчені припускають, що виявлені зв’язки можуть бути спричинені фактором, що перебуває за межами Сонячної системи[8].
Місце | Дата | Сила | Координати |
---|---|---|---|
1. Чилі | 22 травня 1960 | 9,5 | −38,24/-73,05 |
2. Аляска | 28 березня 1964 | 9,2 | 61,02/-147,65 |
3. Суматра | 26 грудня 2004 | 9,1 | 3,30/95,78 |
4. Камчатка | 4 листопада 1952 | 9,0 | 52,76/160,06 |
5. Японія | 11 березня 2011 | 8,9 | 38,32/142,37 |
6. Еквадор | 31 січня 1906 | 8,8 | 1,0/-81,5 |
7. Аляска | 13 жовтня 1963 | 8,7 | 51,21/-178,50 |
8. Суматра | 28 березня 2005 | 8,6 | 2,08/97,01 |
9. Аляска | 4 лютого 1965 | 8,6 | 51,56/-175,39 |
10. Ассам | 15 серпня 1950 | 8,6 | 28,5/96,5 |
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/67/USGS_magnitude_8_earthquakes_since_1900.svg/450px-USGS_magnitude_8_earthquakes_since_1900.svg.png)
Землетруси захоплюють великі території і характеризуються: руйнуванням будівель і споруд, під уламки яких потрапляють люди; виникненням масових пожеж і виробничих аварій; затопленням населених пунктів і цілих районів; отруєнням газами при вулканічних виверженнях; ураженням людей і руйнуванням будівель уламками вулканічних гірських порід; ураженням людей і виникненням осередків пожеж у населених пунктах від вулканічної лави; провалом населених пунктів при обвальних землетрусах; руйнуванням і змиванням населених пунктів хвилями цунамі; негативною психологічною дією.
За історичний період землетруси не раз викликали руйнування і жертви. Протягом року на Землі від катастрофічних землетрусів у середньому гине близько 30 тисяч осіб. Лише за останні 400 років землетруси забрали 14 млн людських життів. Економічні збитки від катастроф сягають сотень мільярдів доларів США[5].
Найбільші землетруси за числом жертв:
- 1290 р. в районі затоки Бохайвань (Китай) загинуло близько 100 000 чол.,
- 1556 р. в провінції Шеньсі — 830 000 чол.,
- 1908 р. в Мессіні (Італія) — 120 000 чол.,
- 1923 р. в Токіо — 143 000 чол.,
- 1976 р. в Тяньшані (Китай) — близько 240 000 чол.,
- 1999 р. в Туреччині — близько 40 000 чол.,
- 2001 р. в Індії — близько 30 000 чол.
У зв'язку з цим, одним з актуальних завдань є прогнозування місця і сили землетрусу, на основі спостережень за флуктуаціями полів Землі. Фундаментальніше завдання — прогнозування не лише місця і сили, але і часу землетрусу, вирішене тільки в декількох випадках. Землетруси можуть викликатися штучно (наприклад, ядерними вибухами).
Попередити землетруси точно поки що неможливо, хоча є низка факторів передбачення (провісників), наприклад, біофізичних.
Провісник землетрусу — одна з ознак ймовірного землетрусу у вигляді форшоків, деформацій земної поверхні, а також зміни параметрів геофізичних полів, складу і режиму підземних вод, стану і властивостей речовин, змін у поведінці тварин тощо в зоні його осередку[10].
Для вимірювання, оцінювання й порівняння землетрусів за силою використовуються дві групи шкал: шкали магнітуд (наприклад, шкала Ріхтера) та декілька різновидів шкал інтенсивності (наприклад, шкали MSK-64 чи EMS-98).
Шкала магнітуд розрізняє сили землетрусів за величиною магнітуди, яка є відносною енергетичною характеристикою землетрусу. Існує декілька видів магнітуд і, відповідно, магнітудних шкал:
- локальна магнітуда (ML або ML) — шкала Ріхтера;
- магнітуда поверхневих хвиль (Ms);
- магнітуда об'ємних хвиль (mb);
- моментна магнітуда (Mw або MW) — шкала Канаморі.
- Шкала Ріхтера
Найпопулярнішою шкалою для оцінювання енергії землетрусів тривалий час була локальна шкала магнітуд Ріхтера.
Ч. Ріхтер у 1935 році запропонував для оцінювання сили землетрусу (у його епіцентрі) використовувати десятковий логарифм переміщення A (у мікрометрах) голки стандартного сейсмографа Вуда — Андерсона, розташованого на відстані не більшій за 600 км від епіцентру:
де f — коригувальна функція, що визначається по таблиці залежно від відстані до епіцентру.
Енергія землетрусу є приблизно пропорційною до , тобто зростання магнітуди на одиницю відповідає збільшенню амплітуди коливань у 10 разів та більшій приблизно у 32 рази енергії. Землетрус із магнітудою 2 є ледь відчутним, тоді як магнітуда 7 уже відповідає нижній межі руйнівних землетрусів, що охоплюють великі території.
Протягом наступних кількох десятків років шкала Ріхтера уточнювалася і приводилася у відповідність до нових спостережень. Зараз існує декілька похідних шкал, найважливішими з яких є:
- Магнітуда об'ємних хвиль
де A — амплітуда коливань землі (у мікрометрах), T — період хвилі (у секундах), Q — поправка, що залежить від відстані до епіцентру D та глибини розташування осередку землетрусу h.
- Магнітуда поверхневих хвиль[en]
Ці шкали погано працюють для випадків потужних землетрусів — при M ~ 8 настає «насичення».
У 1977 році сейсмолог Хіро Канаморі[en] з Каліфорнійського технологічного інституту запропонував[11] принципово іншу оцінку інтенсивності землетрусів, що базується на понятті сейсмічного моменту.
Сейсмічний момент землетрусу визначається як:
- ,
де μ — модуль зсуву гірських порід (величина порядку 30 Гпа); S — площа, на якій зауважені геологічні розломи; u — середнє зміщення уздовж розломів.
Отже, в одиницях SI сейсмічний момент має розмірність Па × м² × м = Н × м.
Магнітуда за Канаморі визначається як
де M0 — сейсмічний момент, виражений у дин × см (1 дина×см еквівалентна до 1 ерга, або 10−7 Н×м).
Шкала Канаморі добре узгоджується із згаданими вище шкалами при і краще підходить для оцінювання потужних землетрусів.
З 2002 року Геологічна служба США використовує саме моментну магнітуду для оцінювання сильних землетрусів.
Якщо у 1970-х—1980-х роках найсильнішим землетрусами в історії вважались землетрус біля узбережжя Еквадору (1906) і землетрус Санріку (1933)[en] з ML=8,9 у обох[13][14], то з початку 21 століття таким вважається Великий чилійський землетрус з MW=9,5[15], тоді як його ML=8,4…8,5[13][16].
Інтенсивність землетрусів, яка оцінюється за пошкодженнями, які вони спричинили у населених місцевостях, не завжди корелює з оцінкою за магнітудою.
Інтенсивність є якісною характеристикою землетрусу і вказує на характер та масштаб впливу землетрусу на поверхню землі, на людей, тварин, а також на природні та штучні споруди в районі землетрусу. У світі використовується декілька шкал інтенсивності, більшість яких є подальшим уточненням шакли Меркаллі:
Основи шкали були закладені італійським вулканологом Джузеппе Меркаллі у період 1883–1902 років. Надалі Чарльз Ріхтер впровадив певні зміни у шкалу, після чого її почали називати модифікованою шкалою Меркаллі (ММ). Наразі модифікована шкала Меркаллі використовується переважно у США.
12-бальна шкала Медведєва-Шпонхоєра-Карніка була розроблена у 1964 році й набула поширення у Європі й колишньому СРСР. MSK-64 регламентувалась ГОСТ 6249-52[17] і лежить в основі чинного у Росії СНиП II-7-81[18] й далі використовується у низці країн СНД. У Казахстані використовується СНиП РК 2.03-30-2006[19].
У 1996 році на XXV Генеральній Асамблеї Європейської сейсмологічної комісії (ЄСК) у Рейк'явіку було ухвалено резолюцію, що рекомендувала прийняти нову шкалу в країнах-членах Європейської сейсмологічної комісії. Європейська макросейсмічна шкала була ухвалена в 1998 році як оновлення тестової версії шкали 1992 року й отримала назву EMS-98. Ця шкала також є 12-бальною і може розглядатись як подальший розвиток шкали Меркаллі.
Шкала Японського метеорологічного агентства застосовується для оцінювання інтенсивності сейсмічної події (землетрусу) в Японії. Шкала вважається 7-бальною, але фактично містить 10 рівнів (від 0 до 4, 5 «слабкий», 5 «сильний», 6 «слабкий», 6 «сильний» і 7)[20]. Одиниця сейсмічної інтенсивності носить назву «шіндо» (震度, у перекладі — «сейсмічна інтенсивність»).
В Україні для класифікації сейсмічної інтенсивності використовується 12-бальна шкала за ДСТУ Б В.1.1-28:2010[21]. Ця сейсмічна шкала розроблена у зв'язку зі скасуванням в Україні шкали MSK-64 (ГОСТ6249-52) і необхідністю адаптації до Європейської макросейсмічної шкали EMS-98[22] для зближення національної нормативної бази будівельної галузі з європейською.
У цьому стандарті таблиці з класами уразливості А, В, С, D, Е, F і ступенями пошкоджень будівель 1, 2, 3, 4 і 5, а також сейсмічна інтенсивність (від першого до дванадцятого балу), в основному, відповідають шкалі EMS-98.
Сейсмоактивні зони оточують Україну на південному заході і півдні. Ці зони: Закарпатська, Вранча, Кримсько-Чорноморська та Південно-Азовська. Жертв та значних руйнувань не зареєстровано. У сейсмічному плані найнебезпечнішими областями в Україні є Закарпатська, Івано-Франківська, Чернівецька, Одеська та Автономна Республіка Крим. У 1998 році в Україні сталося 2 землетруси — в Криму та Закарпатті. На теренах Закарпаття відзначаються осередки землетрусів з інтенсивністю 6–7 балів (за шкалою МСК-64) у зонах Тячів-Сигет, Мукачеве-Свалява. Закарпатська сейсмоактивна зона характеризується проявом землетрусів, що відбуваються у верхній частині земної кори на глибинах -12 км з інтенсивністю в епіцентрі 7 балів, що швидко затухає на близькій відстані. Шестибальні землетруси зафіксовані також у Прикарпатті (Буковина). Прикарпаття відчуває вплив району Вранча (Румунія). У 1974–1976 роках тут мали місце землетруси інтенсивністю від 3 до 5 балів.
Унікальна на Європейському континенті сейсмоактивна зона Вранча розташована на ділянці стикування Південних (Румунія) та Східних (Українських) Карпат. В її межах осередки землетрусів розташовані в консолідованій корі, а також у верхній мантії на глибинах 80–160 км. Найбільшу небезпеку становлять такі, що виникають на великих глибинах. Вони спричиняють струси ґрунтів до 8–9 балів в епіцентрі в Румунії, Болгарії, Молдові. Глибокофокусність землетрусів зони Вранча обумовлює їх слабке затухання з відстанню, тому що більша частина України перебуває в 4-6-бальній ділянці впливу цієї зони. У ХХ ст. в зоні Вранча сталося 30 землетрусів з магнітудою 6,5 балів. Катастрофічні землетруси у 1940 та 1977 роках мали магнітуду 7,0 балів. Південно-західна частина України, що підпадає під безпосередній вплив зони Вранча, потенційно може бути віднесена до 8-бальної зони. Потенційно сейсмічно небезпечною територією можна вважати також Буковину, де в 1950–1976 рр. зафіксовано 4 землетруси інтенсивністю 5–6 балів.
Сейсмічна небезпека Одеської області зумовлена осередками землетрусів у масиві гір Вранча та Східних Карпат у Румунії. Починаючи з 1107 року до сьогодні там мали місце 90 землетрусів з інтенсивністю 7–8 балів. Карпатські землетруси поширюються на значну територію. У 1940 році коливання відчувалися на площі 2 млн км². Кримсько-Чорноморська сейсмоактивна зона огинає з півдня Кримський півострів. Вогнища сильних корових землетрусів тут виникають на глибинах 20–40 км та 10–12 км на відстані 25–40 км від узбережжя з інтенсивністю 8–9 балів. Південне узбережжя Криму належить до регіонів дуже сейсмонебезпечних. За останні два століття тут зареєстровано майже 200 землетрусів від 4 до 7 балів. Південно-Азовська сейсмоактивна зона виділена зовсім недавно. У 1987 році було зафіксовано кілька землетрусів інтенсивністю 5–6 балів. Крім того, за палеосейсмотектонічними та археологічними даними встановлено сліди давніх землетрусів інтенсивністю до 9 балів з періодичністю близько одного разу на 1000 років. У платформовій частині України виділено ряд потенційно сейсмотектонічних зон з інтенсивністю 4–5,5 балів. На території Кримського півострова зафіксовано понад 30 землетрусів. Так, катастрофічний землетрус 1927 року мав інтенсивність 8 балів. За інженерно-сейсмічними оцінками, приріст сейсмічності на півдні України перевищує 1,5 бала, і у зв'язку з цим було визначено, що в окремих районах 30–50 % забудови не відповідає сучасному рівню сейсмічного та інженерного ризику.
- Інтенсивність землетрусу
- Плейстосейста
- Гіпоцентр
- Магнітуда землетрусу
- Шкала Ріхтера
- Обвалення
- Обвальний землетрус
- Лісабонський землетрус 1755 року
- Кримський землетрус 1927 року
- Великий чилійський землетрус
- Сейсмографія
- Сейсмічність
- Сейсмічність України
- Антисейсмічне будівництво
- Землетрус в Японії (2011)
- Список найсильніших землетрусів
- Техногенний землетрус
- Списки катастроф
- Кримські землетруси
- ↑ https://www.usgs.gov/programs/earthquake-hazards/science/early-warning
- ↑ GNSS Time Series [Архівовано 29 вересня 2019 у Wayback Machine.] // Jet Propulsion Laboratory, California Institute of Technology (англ.)
- ↑ Earth's plate tectonics fired up hundreds of millions of years earlier than we thought, ancient crystals reveal. // By Stephanie Pappas. 28.07.2024
- ↑ Активність тектонічних плит Землі почалася на сотні мільйонів років раніше, ніж вважалося. 29.07.2024, 14:46
- ↑ а б в г Пустовітенко Б. Г. Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001–2024. — ISBN 966-02-2074-X.
- ↑ У світі за останню добу сталося понад 1000 землетрусів: де найпотужніший (мапа). // Автор: Катерина Кузнєцова. 07.02.2023, 13:55
- ↑ Observation of large scale precursor correlations between cosmic rays and earthquakes with a periodicity similar to the solar cycle. // P. Homola, V. Marchenko, A. Napolitano, R. Damian, R. Guzik et al. Journal of Atmospheric and Solar-Terrestrial Physics Volume 247, June 2023, 106068
- ↑ Допоможе космос. Польські вчені знайшли спосіб передбачити землетруси. 20.06.2023, 13:27
- ↑ USGS: Magnitude 8 and Greater Earthquakes Since 1900 [Архівовано 2016-04-14 у Wayback Machine.]
- ↑ ДСТУ 3994-2000 Безпека в надзвичайних ситуаціях. Надзвичайні ситуації природні. Чинники фізичного походження. Терміни та визначення.
- ↑ Hiroo Kanamori. The Energy Release in Great Earthquakes // J. of Geophysical Research. — July 10, 1977. — Т. 82, вип. 20. — С. 2981-2987. Архівовано з джерела 23 липня 2010. Процитовано 2019-02-28.
- ↑ Короновский Н. В. Общая геология. — Книжный дом "Университет", 2016.
- ↑ а б Гир, Шах, 1988, с. 96.
- ↑ Эйби, 1982, с. 253-254.
- ↑ M 9.5 — Bio-Bio, Chile. Архів оригіналу за 11 січня 2018. Процитовано 28 лютого 2019.
- ↑ Эйби, 1982, с. 255.
- ↑ ГОСТ 6249-52. Шкала для определения силы землетрясения в пределах от 6 до 9 баллов. MSK-64. — М.: Госстандарт СССР, 1952 (Держстандарт 6249-52. Шкала для визначення сили землетрусу в межах від 6 до 9 балів MSK-64. — М.: Держстандарт СРСР, 1952)
- ↑ СНиП II-7-81 Строительство в сейсмических районах
- ↑ СНиП РК 2.03-30-2006 Строительство в сейсмических районах
- ↑ Tables explaining the JMA Seismic Intensity Scale [Архівовано 8 лютого 2020 у Wayback Machine.] // Japan Meteorological Agency (англ.)
- ↑ ДСТУ Б В.1.1-28:2010 Шкала сейсмічної інтенсивності
- ↑ EuropeanmacroseismicscaleEMS-98. –Luxemburg: 1998. — 77 p. (Європейська макросейсмічна шкала EMS-98. –Люксембург: 1998. — 77 с.).
- Мала гірнича енциклопедія : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Донбас, 2004. — Т. 1 : А — К. — 640 с. — ISBN 966-7804-14-3.
- Гир Дж., Шах Х. Зыбкая твердь: Что такое землетрясение и как к нему подготовиться = Terra Non Firma. Understanding and Preparing for Earthquakes / Пер. с англ. д-ра физ.-мат. наук Н. В. Шебалина. — М. : Мир, 1988. — 220 с.
- Эйби Дж. А. Землетрясения = Earthquakes. — М. : Недра, 1982. — 264 с.
- Пустовитенко Б. Г., Кульчицкий В. Е., Горячун А. В. Землетрясения Крымско-Черноморского региона. — К. : Наукова думка, 1989. — 192 с.
- Евсеев С. В. Землетрясения Украины. — К. : Изд-во АН УССР, 1965. — 75 с.
- Землетрус // Термінологічний словник-довідник з будівництва та архітектури / Р. А. Шмиг, В. М. Боярчук, І. М. Добрянський, В. М. Барабаш ; за заг. ред. Р. А. Шмига. — Львів, 2010. — С. 100. — ISBN 978-966-7407-83-4.
- Огляд можливих землетрусів в Україні у 2010 році. [Архівовано 11 січня 2012 у Wayback Machine.]
- Інформація про сильні землетруси світу. [Архівовано 9 листопада 2012 у Wayback Machine.]
- (англ.) Карти (в реальному часі): Землетруси останнього тижня. [Архівовано 14 травня 2011 у Wayback Machine.]
- (англ.) Earthquake Hazards Program [Архівовано 19 листопада 2015 у Wayback Machine.] — програма дослідження землетрусів Геологічної служби США USGS.
- European-Mediterranean Seismological Centre [Архівовано 19 серпня 2008 у Wayback Machine.]
- Землетруси
Тематичні сайти | |
---|---|
Словники та енциклопедії | Велика данська енциклопедія · Велика норвезька енциклопедія · Енциклопедія сучасної України · Энциклопедия Кругосвет · Britannica (11-th) · De Agostini · Encyclopedia Treccani · Encyclopædia Britannica · NicoNicoPedia · TDV İslam Ansiklopedisi · Treccanis Enciclopedia Italiana · Treccanis Enciclopedia Italiana |
Довідкові видання | |
Нормативний контроль |
Гідрологічні | |
---|---|
Атмосферні | |
Геологічні | |
Космічні | |
Інші |
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.