Дундич Олеко
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.
Дундич Олеко | |
---|---|
рос. Олеко Дундич | |
![]() | |
Ім'я при народженні | хорв. Toma Dundić |
Народився | 13 квітня 1896[1] Грабоваць (Шестановаць), Королівство Хорватія і Славонія, Австро-Угорщина |
Помер | 8 липня 1920[1] (24 роки) Рівне, Польська Республіка ·загиблий у бою |
Поховання | Рівне |
Країна | ![]() |
Діяльність | військовослужбовець |
Знання мов | хорватська |
Учасник | Перша світова війна |
Нагороди | |
Олеко Дундич (серб. Алекса Дундић, хорв. Aleksa Dundić; австрійське ім'я Тома, відомий під псевдонімами Іван і Олеко; в літературі Олеко; нар. 13 квітня 1896 або 12 серпня 1897, с. Грабовац, Королівство Далмація[2], за іншою версією час і місце народження точно не відомі[3] — пом. 8 липня 1920, Рівне) — за однією версією сербський[4], за іншою версією — хорватський[5] революціонер, учасник Першої світової війни, громадянської війни в Росії та війни проти УНР в складі більшовицької Росії.
У ранній біографії Дундича є багато неясного: так, не можна точно стверджувати час і місце його народження, чи є справжніми прізвище Дундич та ім'я Олеко, а також національність і віросповідання[3]. В одних джерелах його називають сербом[4], в той же час в інших він фігурує як хорват[6]. За походженням — православний серб[4], з сербських сільських[4] мешканців, родом з Королівства Далмація Австро-Угорської імперії. Третє, найбільш пізнє, джерело констатує повну неясність його ранньої біографії, в тому числі місце і час народження, справжнє ім'я та прізвище, називаючи його сербом і не зачіпаючи віросповідання[3]
Народився в селянській родині, у 12 років виїхав до Південної Америки, де 4 роки працював погоничем худоби в Аргентині та Бразильській республіці. На початку Першої світової війни мобілізований на службу рядовим в Австро-угорську армію[2].
Служив унтер-офіцером у гусарському кавалерійському полку, потім у 70-му піхотному полку Австро-Угорщини. Полк складався в основному з мешканців боснійської області Срем, а його бійці називалися зібцігерами (нім.) — семидесятниками[4].
Дундич — чемпіон австро-угорської армії 1914 року серед унтер-офіцерів з фехтування[4]. Воював у Першій світовій війні на російському фронті. Потрапив у російський полон під Луцьком у травні 1916 року[4].
У полоні вступив до добровольчого сербського загону Російської імператорської імперії[4]. Отримав чин підпоручика. Після Лютневої революції став на бік більшовиків[7], вступив у РСДРП (б).
Влітку 1917 року вступив до Червоної гвардії (ймовірно в Одесі). У березні 1918 року очолив партизанський загін на Донбасі в районі Бахмута, який потім влився в Морозівсько-Донецьку дивізію червоноармійських військ, що відступала до Царицина. Брав участь в обороні Царицина у складі Інтернаціонального батальйону, потім у кавбригаді Крючковського.
В РСЧА служив у кавалерії, з 1919 року в Особливій Донський кавдивізії С. М. Будьонного, потім в 1 кінному корпусі Першої кінної армії. Був помічником командира полку, командир кавалерійського дивізіону при штабі Першої кінної. З червня 1920 року помкомандира 36 полку 6 кавдивізії[2].
За легендами, які про нього стали складати ще за життя, Дундич відрізнявся неймовірною хоробрістю[4]. Цю особливість Дундича відзначили Ісаак Бабель у циклі оповідань «Конармія» і Олексій Толстой в романі «Ходіння по муках» (книга 3, «Похмурий ранок»).
Загинув у ході польсько-радянської війни при штурмі міста Рівне Першою кінною армією на території, що потім відійшла (до 1939 року) Польській Республіці.
Був нагороджений Орденом Червоного Прапора та Почесною революційною золотою зброєю.
- Похований у місті Рівне. Його могила в Центральному міському парку ім. Шевченка є одночасно і пам'ятником. Після прийняття у 2015 році Верховною Радою України пакету законів про декомунізацію, у 2017—2018 рр. планувався демонтаж пам'ятника, ексгумація рештків Олека Дундича й перенесення їх до цвинтаря, але у запланований термін ніяких робіт не відбулося[8][9]. 26 листопада 2019 року було повідомлення про знищення погруддя на могилі невідомими[10][11]. 9 червня 2022 року пам'ятник, від якого залишився лише постамент, остаточно демонтували, а рештки Дундича перепоховали на Дубенському кладовищі[12].
- На честь Олека Дундича названі вулиці в Росії та тимчасово окупованих населених пунктах України.
- «Олеко Дундич», фільм 1920 року, знятий режисером Володимиром Касьяновим.
- За мотивами п'єси в 1958 році на студії ім. М. Горького режисером Леонідом Луковим був знятий фільм «Олеко Дундич».
- Образ Дундича-кінармійця використаний також у фільмах «Перша кінна» (1984) і «Ходіння по муках» (1977).
- Драматурги Ржешевський і М. Кац написали п'єсу «Олеко Дундич». П'єса була поставлена в декількох театрах, у тому числі в 1942 році у фронтовій бригаді театру ім. Євг. Вахтангова.
- У СРСР видавництвом «ІЗОГІЗ» була випущена листівка з зображенням О. Дундича.
- У 1975 році була опублікована повість Володимира Богомолова «За ваше завтра», головним героєм якої є Олеко Дундич. Автор припускає, що Олеко Дундич є сербом і обігрує назву його національності: серб — серп[13].
- Згадка про смерть Олеко Дундича є у повісті «Червоні шаблі» радянського письменника Леоніда Жарікова.
- ↑ а б в National Library of Israel Names and Subjects Authority File
- ↑ а б в Большая Советская энциклопедия.-Том 8.-М., 1972
- ↑ а б в «Можна без жодного перебільшення сказати, що ім'я героя громадянської війни серба Олеко Дундича…» В.В. Зеленін, М.М. Сумарокова. [1] // Прометей Т. 5. — М. : Історико-біографічний альманах серії «Життя чудових людей», Молода гвардія, 1968.
- ↑ а б в г д е ж и к Мілорад Драгович. «Красный конник Олеко Дундич» (1957). М: Молода гвардія, 1966
- ↑ Большой Энциклопедический словарь [Архівовано 14 листопада 2013 у Wayback Machine.] Дундич (Dundic) Томо
- ↑ Дундич (Dundic) Томо [Архівовано 19 грудня 2013 у Wayback Machine.] — Большая советская энциклопедия
- ↑ Бабель И. Э. Конармия: рассказы.—Автор послесловия: Л. Поляк.-Элиста: Калмыцкое кн. изд-во, 1986.-222 с.
- ↑ http://www.city-adm.rv.ua/Petitions/view-petition/204. www.city-adm.rv.ua. Архів оригіналу за 27 жовтня 2017. Процитовано 27 жовтня 2017.
- ↑ Максим Кобєлєв. www.facebook.com (укр.). Процитовано 27 жовтня 2017.
- ↑ Поліцейські розслідують факт наруги над могилою у Рівному. rv.npu.gov.ua. Процитовано 27 листопада 2019.
- ↑ Цензор.НЕТ. Невідомі обезголовили пам'ятник на могилі пособника більшовиків Дундича в Рівному. ФОТОрепортаж. Цензор.НЕТ (укр.). Процитовано 27 листопада 2019.
- ↑ Четверте перепоховання Дундича: як, коли і чому рештки більшовика носили Рівним. suspilne.media. Архів оригіналу за 10 червня 2022. Процитовано 9 червня 2022.
- ↑ Богомолов В. М. За ваше завтра. Архів оригіналу за 9 квітня 2016. Процитовано 25 серпня 2013.
- «Конная армия, ее вожди, бойцы и мученики». Политуправление Первой Конной армии, 1921.
- Дундич Томо // Гражданская война и военная интервенция в СССР: Энциклопедия. — М., 1983. — С. 201.
- Дунаевский А. М. Олеко Дундич. — М.: Воениздат, 1960. — 143 с.
- Милорад Драгович. «Красный конник Олеко Дундич». (первое издание — 1957). М: Молодая гвардия, 1966
- Молчанов, А. П. Олеко Дундич. — Киев: Госполитиздат УССР, 1959. — 108 с.
- В. В. Зеленин, М. М. Сумарокова. «Легенды и действительность. Загадки и факты из биографии Красного Дундича» // Прометей Т. 5. — М., 1968.
- Сестра героя гражданской войны Олеко Дундича Мара Мустапич в Советском комитете ветеранов войны (1975)[недоступне посилання з квітня 2019]
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.