Саси
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/11/Central_Europe%2C_919-1125.jpg/220px-Central_Europe%2C_919-1125.jpg)
Саси или Саксонци су германско племе[1] чија је прапостојбина била на подручју данашње северне Немачке.[2] У касном Римском царству, име се користило као ознака за немачке обалске нападаче, а исто тако и као реч са значењем сличном оном које је касније имала реч „Викинг”.[3] У меровишка времена, континентални Саси су били повезани са обалским регионом од кога је касније постала Нормандија. Иако се понекад напомиње да су водили борбе и у унутрашњости, долазећи у сукобе са Францима и Тиринзима, нема јасне дефиниције њихове постојбине. Могуће је да постоји само једна класична референца на омању домовину раног саксонског племена, али је она спорна. Према том предлогу, сматра се да је област коју су Саси најраније населили била Северна Албинџија. Ова општа област је близу вероватне домовине Англа.[4]
Под притиском Франака Саси се шире са простора данашње Немачке према западној Европи између 3. и 5 века. Део Саса (у енглеском језику називани Saxons) што са Англима и Јитима из северне Немачке, Данске и Холандије прелазе на Британско острво у 5 и 6. веку, претопиће се у Енглезе. Њихово име данас се тамо очувало у називима Essex и Sussex.
Британски Саси, који се данас на енглеском називају англосаксонцима, постали су једна нација која је повезивала германске народе (Фризијце, Јуте, Англе) са романизованим староседеоцима, чиме су успостављене дуготрајне постримске краљевине еквивалентне онима које су формирали су Франци на континенту. Њихова најранија оружја и одећа јужно од Темзе били су засновани на касним римским војним модама, док су касније имигранти северно од Темзе показали снажнији северно немачки утицај.[5][6] Термин „англосаксонски” је почео да се користи од 8. века (на пример у радовима Павла Ђакона) да би нагласила разлика између енглеских Саксонца и континенталних Саксонаца (који се у Англосаксонским аналима спомињу као Ealdseaxe, „стари Саси”), мада су исто тако обе групе, Саси Велике Британије и они из старе Саксоније (Северне Немачке) и даље неселективно називани „Сасима”, посебно у језицима Британије и Ирске.
Вешти рудари
[уреди | уреди извор]У Србији и Босни средином 13. века долази до развоја рударства — основног извора богатства средњовековне Србије — и то захваљујући немачким рударима који су донели развијену технологију рударске производње. Они се у српским изворима називају Саси, док се у дубровачким јављају под именом Алемани, Аламани, Теотоници, Тедеши. Распрострањено је мишљење да су дошли из Словачке и Трансилваније. Српски владари су их унајмљивали у већини старих рудника на подручју Србије и Босне.
Угарски краљ Геза II позвао је у своју земљу рударе Фламанце и Сасе, дао им велике привилегије и населио их у Спишкој жупанији и Трансилванији. А Андрија I је 1224. издао повељу Андреану, којом је потврдио самоуправне повластице Саса у јужној Трансилванији. Биле су одређене границе земље Саса и извршена је њихова подела на столице.
Један део Саса населио се и у Србију и Босну средином 13. века. Не зна се зашто су дошли овде. Тврдило се да је монголска најезда из 1241. могући разлог. Веровало се да их је он навео да побегну овде, али позив од стране српског краља Стефана Уроша I (1243—1276) да се населе у Србији може бити да је такође одиграо своју улогу. Константин Јиричек сматра да су Саси дошли из Спишке жупаније у Словачкој, а Никоара Белдичану (рум. Nicoara Beldiceanu) придодао је и Банску Штјавницу и Кремницу као могућа места.[7] Први поуздани податак о Сасима датира из 23. августа 1254. Реч је о заклетви краља Уроша I дубровачком кнезу и општини, којом им дозвољава да слободно иду у Брсково. Саси се помињу и у Урошевој повељи манастиру Свете Богородице у Стону. Саси оснивају трг Брсково и настањују се у њему. Отворили су руднике, почели експлоатацију руде сребра и од краља имали одређену аутономију (свог кнеза, цркву и своје судије за међусобне спорове). Рударско-трговачко насеље, трг, за време свог највећег процвата је прерасло у мањи град, око 1280. године, да би по наводима Дубровчана из 1433. године, Брсково било напуштено. По Сасима се зову и неки крајеви код рудника Љубија код Приједора (Саски до, Саски поток, Сасина). На македонској планини Осогово такође постоји рудник „Сасе“. На то подручје су дошли на позив бугарског цара Ивана Шишмана. Саски рудници из 13. века се могу видети на терену Ђавоље вароши, недалеко од Куршумлије.
Најстарији слој Саса био је етнички чист, али већ у првој половини 14. века етноним „Сас“ који је првобитно био показатељ порекла прераста у лично име. Језик балканских рудара носи на себи видљиве трагове развојних фаза: исходиште у дијалекту Саса, развојну фазу (у контакту са домаћим становништвом) и преводну фазу (када је турска администрација преводила прописе рударских права). Многи технички термини су немачког порекла и исходиште имају у језику Саса.
- цех - окно
- орт - место на ком рудар ради
- шихта - смена
- шурф - истражни рударски коп
- фарнање - кретање у руднику
- хутман - представник рударске дружине а уједно и њен члан
- гварт - члан рударске дружине
- маршанин - међник
Краљ Милутин увео је мешовити суд за решавање спорова између својих дубровачких и саских поданика. Такав суд био је састављен од једнаког броја судија из оних редова група којима су парничари припадали. Овим је потврђено веома раширено схватање да за сваког појединца важи право оне заједнице којој исти припада. У међусобном сукобу Саса био је надлежан искључиво њихов суд.
Референце
[уреди | уреди извор]- ^
- Moreland, John F. (2012). „Saxons”. Ур.: Hornblower, Simon; Spawforth, Antony; Eidinow, Esther. The Oxford Classical Dictionary (4 изд.). Oxford University Press. ISBN 9780191735257. Приступљено 26. 1. 2020. „Saxons, a Germanic tribe...”
- Buchberger, Erica; Loseby, Simon (2018). „Saxons”. Ур.: Nicholson, Oliver. The Oxford Dictionary of Late Antiquity. Oxford University Press. ISBN 9780191744457. Приступљено 26. 1. 2020. „Saxons. A Germanic people located primarily in modern north-west Germany...”
- Darvill, Timothy, ур. (2009). „Saxons”. The Concise Oxford Dictionary of Archaeology (3 изд.). Oxford University Press. ISBN 9780191727139. „Saxons. Germanic people whose homeland was in the north German coastal plain...”
- Kerr, Anne; Wright, Edmund, ур. (2015). „Saxons”. A Dictionary of World History (3 изд.). Oxford University Press. ISBN 9780191765728. Приступљено 26. 1. 2020. „Germanic tribes, possibly named from their single-edged seax ('sword').”
- ^ Springer 2004, стр. 12: "Unter dem alten Sachsen ist das Gebiet zu verstehen, das seit der Zeit Karls des Großen (reg. 768-814) bis zum Jahre 1180 also Saxonia '(das Land) Sachsen' bezeichnet wurde oder wenigstens so genannt werden konnte."
- ^ Springer 2004, стр. 2004: "Im Latein des späten Altertums konnte Saxones als Sammelbezeichnung von Küstenräubern gebraucht werden. Es spielte dieselbe Rolle wie viele Jahrhunderte später das Wort Wikinger."
- ^ Springer 2004, стр. 2004
- ^ Halsall, Guy, Barbarian Migration and the Roman West 376-568, стр. 386—392
- ^ Haydn Middleton (1. 6. 2001). Romans, Anglo-Saxons & Vikings in Britain. Heinemann. стр. 7—. ISBN 978-0-431-10209-2. Приступљено 19. 10. 2012.
- ^ N. Beldiceanu, Les actes des premiers Sultans II (Paris-Le Haye, 1964), 59-66.
Литература
[уреди | уреди извор]- Bachrach, Bernard S. (1971). Merovingian Military Organisation, 481–751.. Minneapolis: University of Minnesota Press,
- Goldberg, Eric J. (1995). „Popular Revolt, Dynastic Politics, and Aristocratic Factionalism in the Early Middle Ages: The Saxon Stellinga Reconsidered”. Speculum: 467—501. JSTOR 2865267. S2CID 154966951. doi:10.2307/2865267.
- Hummer, Hans J. (2005). Politics and Power in Early Medieval Europe: Alsace and the Frankish Realm 600–1000.. Cambridge University Press: 2005.
- Reuter, Timothy (1991). Germany in the Early Middle Ages 800–1056.. New York: Longman,
- Reuter, Timothy (trans.) The Annals of Fulda. 1992. Спољашња веза у
|title=
(помоћ). (Manchester Medieval series, Ninth-Century Histories, Volume II.) Manchester: Manchester University Press, - Springer, Matthias (2004), Die Sachsen, Kohlhammer
- Stenton, Sir Frank M. (1971). Anglo-Saxon England.. 3rd ed. Oxford University Press,
- Wallace-Hadrill, J. M., translator. The Fourth Book of the Chronicle of Fredegar with its Continuations. 1960. Спољашња веза у
|title=
(помоћ). Connecticut: Greenwood Press, - Thompson, James Westfall (1928). Feudal Germany.. 2 vol. New York: Frederick Ungar Publishing Co.,
- Breeze, David J. (1994). Roman Forts in Britain. Shire Publications. ISBN 0-85263-654-7.
- Cotterill, John (1993). „Saxon Raiding and the Role of the Late Roman Coastal Forts of Britain”. Britannia. 24 (XXIV): 227—239. JSTOR 526729. S2CID 161578402. doi:10.2307/526729.
- Fields, Nic (2006). Rome's Saxon Shore - Coastal Defences of Roman Britain AD 250-500 (Fortress 56). Osprey Publishing. ISBN 978-1-84603-094-9.
- Johnson, Stephen (1979). The Roman Forts of the Saxon Shore. London: Elek. ISBN 978-0-236-40165-9.
- Maxfield, Valerie A. (1989). The Saxon Shore, a Handbook. University of Exeter Press. ISBN 0-85989-330-8.
- Pearson, Andrew (2002). The Roman Shore Forts: Coastal Defences of Southern Britain. Tempus Publishing. ISBN 978-0-7524-1949-7.
- Ward, John (1911). Romano-British Buildings and Earthworks.
- White, Donald A. (1961). Litus Saxonicum: the British Saxon Shore in Scholarship and History. Madison, W: University of Wisconsin Press.
- Johnston, David E.; et als. (1977). „The Saxon Shore” (PDF). CBA Research Report (18). Архивирано из оригинала (PDF) 22. 07. 2011. г. Приступљено 2007-08-20.
- Maxfield, Valerie A.; Dobson, Michael J., ур. (1991). Roman Frontier Studies: Proceedings of the XVth International Congress of Roman Frontier Studies. Exeter: Exeter University Press. ISBN 978-0-85989-710-5.
- Myers John N.L. (1986) The English Settlements Oxford University Press ISBN 0-19-821719-6
- Oppenheimer, S. (2006). The Origins of the British: A Genetic Detective Story. ISBN 978-1-84529-158-7.: Constable and Robinson, London.
- Alcock, Leslie (1963). Dinas Powys. Cardiff: University of Wales Press.
- Alcock, Leslie (1971). Arthur's Britain: History and Archaeology AD 367–634. ISBN 0-7139-0245-0.. Harmondsworth: Allen Lane, The Penguin Press
- Alcock, Leslie (1972). By South Cadbury is that Camelot. London: Thames and Hudson.
- Alcock, Leslie; et al. (1995). Cadbury Castle, Somerset: the early Medieval Archaeology. Cardiff: University of Wales Press.
- Collins, Rob & Gerrard, James (eds.) (2004) Debating Late Antiquity in Britain AD 300–700, Oxford: British Archaeological Review
- Dark, Kenneth (1992). „A Sub-Roman Redefense of Hadrian's Wall”. Britannia. 23: 111—120. JSTOR 526105. S2CID 164015470. doi:10.2307/526105.
- Dark, Kenneth (1993). Civitas to Kingdom: British Continuity 300–800.. Leicester University Press
- Dark, Kenneth (2000). Britain and the End of the Roman Empire. Stroud: Tempus.
- Davies, Wendy (1978). An Early Welsh Microcosm: Studies in the Llandaff Charters. London: Royal Historical Society.
- Dumville, David N (1977). „Sub-Roman Britain: History and Legend”. History. 62 (205): 173—192. doi:10.1111/j.1468-229x.1977.tb02335.x.
- Esmonde-Cleary, A. S. (1989) The Ending of Roman Britain. London: Batsford
- Fouracre, Paul (ed.) (2005) The New Cambridge Medieval History, Volume I, c.500–c.700. Cambridge: Cambridge University Press
- Jones, Michael E (1996). The End of Roman Britain. Ithaca: Cornell University Press.
- Halsall, Guy (2013). Worlds of Arthur. Facts and Fictions of the Dark Ages. Oxford: Oxford University Press.
- Higham, Nicholas (1992). Rome, Britain and the Anglo-Saxons.. London, Seaby
- Higham, Nicholas (1994). The English Conquest: Gildas and Britain in the Fifth Century.. Manchester University Press
- Jones, Michael (1996). The End of Roman Britain. Ithaca: Cornell University Press.
- Lapidge, Michael & Dumville, David (1984) Gildas: New Approaches. Woodbridge: Boydell
- Morris, John (1973). The Age of Arthur.
- Morris, John (1980). Nennius: British History and the Welsh Annals. Chichester: Phillimore.
- Morris, John (gen. ed.) Arthurian Period Sources volumes 1–9, general editor: John Morris, Phillimore & Co, Chichester (includes full text of Gildas & Nennius, St Patrick material and various annals and charters)
- Myres, John (1960). „Pelagius and the End of Roman Rule in Britain. In”. Journal of Roman Studies. 50 (1–2): 21—36. JSTOR 298284. S2CID 161885864. doi:10.2307/298284.
- Pryor, Francis (2004). Britain AD: a Quest for Arthur, England and the Anglo-Saxons. London: Harper Collins.ISBN 0-00-718186-8
- Radford, C. A. Ralegh (1939) Tintagel Castle. London: H.M.S.O. (Reprinted by English Heritage 1985)
- Ridley, Ronald (1982). Zosimus: New History.. Sydney
- Snyder, Christopher (1996). An Age of Tyrants. Philadelphia: Pennsylvania University Press.
- Thomas, Charles (1993). Tintagel: Arthur and Archaeology. London: English Heritage.
- Thompson, E. A. (1984) St Germanus of Auxerre and the End of Roman Britain. Woodbridge: Boydell
- Winterbottom, Michael (ed.) (1978) Gildas, The Ruin of Britain and Other Works. Chichester: Phillimore
- Wood, Ian (1987). „The Fall of the Western Empire and the End of Roman Britain”. Britannia. 18: 251—262. JSTOR 526450. S2CID 162348716. doi:10.2307/526450.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Саси
- James Grout: Saxon Advent, part of the Encyclopædia Romana
- Saxons and Britons
- Info Britain: Saxon Britain
- Chisholm, Hugh, ур. (1911). „Saxons”. Encyclopædia Britannica (на језику: енглески) (11 изд.). Cambridge University Press.
Државне | |
---|---|
Географске | |
Остале |
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.