Корисник:Sooemrei/Хебрејски језик
![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f5/%D7%94%D7%9E%D7%99%D7%9C%D7%94_%D7%A2%D7%91%D7%A8%D7%99%D7%AA_%D7%91%D7%9B%D7%AA%D7%91_%D7%95%D7%91%D7%9B%D7%AA%D7%91_%D7%94%D7%A2%D7%91%D7%A8%D7%99_%D7%94%D7%A7%D7%93%D7%95%D7%9D.jpg/220px-%D7%94%D7%9E%D7%99%D7%9C%D7%94_%D7%A2%D7%91%D7%A8%D7%99%D7%AA_%D7%91%D7%9B%D7%AA%D7%91_%D7%95%D7%91%D7%9B%D7%AA%D7%91_%D7%94%D7%A2%D7%91%D7%A8%D7%99_%D7%94%D7%A7%D7%93%D7%95%D7%9D.jpg)
Hebrejski (hebrejski alfabet: עִבְרִית, ʿĪvrīt, izgovara se [ivˈʁit] ili [ʕivˈriθ] ; samarijansko pismo: ࠏࠨࠁࠬࠓࠪࠉࠕ ʿÎbrit; paleohebrejsko pismo: 𐤏𐤁𐤓𐤉𐤕) je sjeverozapadni semitski jezik unutar afroazijske jezične obitelji. Regionalni dijalekt kanaanskih jezika, izvorno su ga govorili Izraelci i ostao je u redovnoj uporabi kao prvi jezik do nakon 200. godine n. e. i kao liturgijski jezik judaizma (od razdoblja Drugog hrama) i samaritanstva. [1] Jezik je ponovno oživio kao govorni jezik u 19. stoljeću i jedini je uspješan primjer jezične obnove velikih razmjera. To je jedini kanaanski jezik, kao i jedan od samo dva sjeverozapadna semitska jezika, a drugi je aramejski, koji se i danas govori. [2][3]
Етимологија
[уреди | уреди извор]Moderna engleska riječ "hebrejski" izvedena je iz starofrancuskog ebrau, preko latinskog iz starogrčkog Ἑβραῖος (hebraîos) i aramejskog 'ibrāy, sve u konačnici izvedeno iz biblijskog hebrejskog Ivri ( עברי), jednog od nekoliko naziva za Izraelce (židovski i Samaritan) narod (Hebreji). Tradicionalno se shvaća kao pridjev temeljen na imenu Abrahamova pretka, Ebera, koji se spominje u Postanku 10:21. Vjeruje se da se ime temelji na semitskom korijenu ʕ-b-r ( עבר), što znači "s onu stranu", "drugu stranu", "preko"; tumačenja izraza "hebrejski" općenito prevode njegovo značenje kao otprilike "s druge strane [rijeke/pustinje]"—tj. egzonim za stanovnike zemlje Izraela i Judeje, možda iz perspektive Mezopotamije, Fenicije ili Transjordan (s rijekom koja se spominje kao Eufrat, Jordan ili Litani; ili možda sjeverna arapska pustinja između Babilonije i Kanaana). Usporedite riječ Habiru ili srodnu asirsku ebru, identičnog značenja.
Povijest
[уреди | уреди извор]Hebrejski pripada хананској групи језика hananskoj skupini jezika . Kanaanski jezici su grana sjeverozapadne semitske porodice jezika. [4]
Prema Avrahamu Ben-Josefu, hebrejski je bojao kao govorni jezik u kraljevstvima Izraela и Јуде u razdoblju od oko 1200. do 586. prije nove ere. [5] Naučnici raspravljaju o stepenu do kojeg je hebrejski bio govorni narodni jezik u drevnim vremenima nakon vavilonskog izgnanstva kada je preovlađujući međunarodni jezik u regiji bio staro aramejski .
Najstariji hebrejski natpisi
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/74/Silwan-inscr.jpg/220px-Silwan-inscr.jpg)
U svibnju 2023. Skot Stripling je objavio nalaz onoga za šta tvrdi da je najstariji poznati hebrejski natpis, ploča prokletstva pronađena na planini Ebal ,datirana od prije oko 3200 godina. Prisustvo hebrejskog imena boga, Jahve, kao tri slova, Iod-Heh-Vav (IHV), prema autoru i njegovom timu značilo je da je ploča hebrejska, a ne hananska. [6] [7] Međutim, praktično svi profesionalni arheolozi i epigrafi, osim Striplingovog tima, tvrde da na ovom objektu nema teksta.. [8]
Klasični hebrejski
[уреди | уреди извор]Biblijski Hebrejski
U svom najvećem smislu, biblijski hebrejski se odnosi na govorni jezik drevnog Izraela koji je bojao između oko 1000 BCE i oko 400 CE . [9] Sastoji se od nekoliko dijalekata koji se razvijaju i koji se preklapaju.Faze klasičnog hebrejskog često se nazivaju po važnim književnim djelima povezanim s njima.
Rani postbiblijski hebrejski
[уреди | уреди извор]- Hebrejski svitak sa Mrtvog moraod 3. stoljeća prije nove ere do 1. stoljeća nove ere, koji odgovara helenističkom i rimskom razdoblju prije uništenja hrama u Jerusalimu, a predstavljen je kumranskim svicima koji čine većinu (ali ne sve) svijeta sa Mrtvog mora . Uobičajeno skraćeno kao DSS hebrejski, također se naziva i kumran hebrejski. Carsko aramejsko pismo ranijih svitaka u 3. stoljeću prije nove ere evoluiralo je u hebrejsko kvadratno pismo kasnijih svitaka u 1. vijeku nove ere, također poznato kao ketav Ašuri (asirsko pismo), koje se i danas koristi.Mišnajski hebrejski од 1. do tri. ili 4. vijeka n . pisma i Bakarni svitak Također se naziva tanaitski hebrejski ili rani rabinski hebrejski.
Ponekad se gore navedene faze govornog klasičnog hebrejskog dijele u „biblijski hebrejski“ (uključujući nekoliko dijalekata od 10. vijeka prije nove ere do 2. vijeka prije nove ere i koji postoje u određenim svicima s Mrtvog mora) i „mi šnajski hebrejski“ (uključujući nekoliko dijalekata iz 3. veka pre nove ere do 3. veka naše ere i sačuvane u nekim drugim svicima sa Mrtvog mora). [10] Međutim, danas većina hebrejskih lingvista klasifikuje hebrejski svitak sa Mrtvog mora kao skup dijalekata koji su evoluirali od kasnog biblijskog hebrejskog u mišni hebrejski, uključujući elemente iz oba, ali ostaju različiti od jednog i drugog. [11]
Raseljavanje aramejskim
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/64/%D0%A8%D0%B0%D0%B1%D0%B0%D1%82%D0%BD%D0%B0_%D0%BA%D0%B8%D0%B1%D1%80%D0%B8%D1%82%D0%BD%D0%B0_%D0%BA%D1%83%D1%82%D0%B8%D1%98%D0%B0_-_Shabbat_matchbox_holder.jpg/220px-%D0%A8%D0%B0%D0%B1%D0%B0%D1%82%D0%BD%D0%B0_%D0%BA%D0%B8%D0%B1%D1%80%D0%B8%D1%82%D0%BD%D0%B0_%D0%BA%D1%83%D1%82%D0%B8%D1%98%D0%B0_-_Shabbat_matchbox_holder.jpg)
Početkom 6. stoljeća prije Krista, Novobabilonsko Carstvo osvojilo je drevno Kraljevstvo Judu, uništivši veći dio Jeruzalema i protjeravši njegovo stanovništvo daleko na istok u Babilon. Tijekom babilonskog sužanjstva mnogi su Izraelci naučili aramejski, blisko srodan semitski jezik svojih otmičara. Tako je u značajnom razdoblju židovska elita bila pod utjecajem aramejskog.
Nakon što je Kir Veliki osvojio Babilon, dopustio je židovskom narodu povratak iz sužanjstva. [12] [13] Kao rezultat, lokalna verzija aramejskog jezika počela je da se govori u Izraelu pored hebrejskog. Do početka naše ere, aramejski je bio primarni kolokvijalni jezik samarskih, vavilonskih i galilejskih Jevreja, a zapadni i intelektualni Jevreji su govorili grčki , [traži se izvor]</link> ali oblik takozvanog rabinskog hebrejskog nastavio je da se koristi kao narodni jezik u Judeji sve dok ga nije zamijenio aramejski, vjerojatno u 3. vijeku nove ere. Određene klase sadukeja, fariseja, pisara, pustinjaka, zilota i sveštenika inzistirale su na hebrejskom, a svi Jevreji su održali svoj identitet sa hebrejskim pjesmama i jednostavnim citatima iz hebrejskih tekstova. [14] [15]
Mišna i Talmud
[уреди | уреди извор]Termin „mišnajski hebrejski“ generalno se odnosi na hebrejske dijalekte koji se nalaze u Talmudu, osim citata iz hebrejske Biblije. Dijalekti su organizirani u mišnajski hebrejski (takođe nazvan tanaitski hebrejski, rani rabinski hebrejski ili mišnajski hebrejski I), koji je bio govorni jezik, i ljubavni hebrejski (takođe nazvan kasni rabinski hebrejski ili mišnajski hebrejski II), ko ji je bio književni jezik . Raniji odeljak Talmuda je Mišna koja je objavljena oko 200. godine nove ere, iako se mnoge priče dešavaju mnogo ranije i napisane su na ranijem Mišnajskom dijalektu..Dijalekt se također nalazi u određenim svicima sa Mrtvog mora. Mišnajski hebrejski se smatra jednim od dijalekata klasičnog hebrejskog koji je funkcionirao kao živi jezik u zemlji Izraela. Prelazni oblik jezika javlja se u drugim delima tanaitske književnosti koja datiraju iz veka počev od završetka Mišne.. ТTo uključuje halahični Midrašim (Sifra, Sifre, Mekhilta itd.) i proširenu kolekciju materijala vezanog za Mišnu poznatu kao Tosefta . Talmud sadrži odlomke iz ovih djela, kao i drugi tanaitski materijal koji nije potvrđen nigdje drugdje; generički termin za ove odlomke je Baraitot . Dijalekt svih ovih djela vrlo je sličan mišnajskom hebrejskom.
Srednjovjekovni Hebrejski
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/75/Aleppo_Codex_Joshua_1_1.jpg/220px-Aleppo_Codex_Joshua_1_1.jpg)
Nakon Talmuda razvili su se različiti regionalni književni dijalekti srednjovjekovnog hebrejskog. Najvažniji je tiberijanski hebrejski ili masoretski hebrejski, lokalni dijalekt Tiberijade u Galileji koji je postao standard za vokalizaciju hebrejske Biblije i tako još uvijek utječe na sve druge regionalne dijalekte hebrejskog. Ovaj tiberski hebrejski iz 7. do 10. stoljeća n. e. ponekad se naziva "biblijski hebrejski" jer se koristi za izgovor hebrejske Biblije; međutim, pravilno ga treba razlikovati od povijesnog biblijskog hebrejskog iz 6. stoljeća pr. Kr., čiji se izvorni izgovor mora rekonstruirati. Tiberijanski hebrejski uključuje učenost masoreta (od masoret što znači "tradicija"), koji su dodavali samoglasnike i gramatičke točke hebrejskim slovima kako bi sačuvali mnogo ranije značajke hebrejskog, za upotrebu u pjevanju hebrejske Biblije. Masoreti su naslijedili biblijski tekst čija su se slova smatrala previše svetima da bi se mijenjala, pa su njihove oznake bile u obliku šiljaka unutar i oko slova. Sirijska abeceda, preteča arapske abecede, također je razvila sustave pokazivanja samoglasnika u to vrijeme. Alepski kodeks, hebrejska Biblija s masoretskim vrhom, napisana je u 10. stoljeću, vjerojatno u Tiberiji, i preživjela je do danas. To je možda najvažniji hebrejski rukopis koji postoji.
Oživljavanje
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e1/Eliezer_Ben-Yehuda_at_his_desk_in_Jerusalem_-_c1912.jpg/220px-Eliezer_Ben-Yehuda_at_his_desk_in_Jerusalem_-_c1912.jpg)
Hebrejski je nekoliko puta oživljen kao književni jezik, a najznačajniji je bio pokret Haskalah (prosvetiteljstvo) u Nemačkoj ranog i sredinom 19. veka.Početkom 19. stoljeća, oblik govornog hebrejskog pojavio se na jeruzalemskim tržnicama između Židova različitog jezičnog podrijetla kako bi komunicirali u komercijalne svrhe. Ovaj hebrejski dijalekt je u izvjesnoj mjeri bio pidžin . Pred kraj tog vijeka jevrejski aktivist Eliezer Ben-Jehuda, zahvaljujući ideologiji nacionalnog preporoda ( שיבת ציון , Shivat Tziyon , kasniji cionizam ), počeo je da oživljava hebrejski kao suvremeni govorni jezik. Na kraju, kao rezultat lokalnog pokreta koji je stvorio, ali još važnije kao rezultat novih grupa imigranata poznatih pod imenom Druga alija, zamenio je veliki broj jezika na kojima su Jevreji govorili u to vrijeme. Ti su jezici bili jevrejski dijalekti lokalnih jezika, uključujući judeo-španski (koji se nazivaju i „judezmo“ i „ladino“), jidiš, judeo-arapski i buhori (tadžiki), ili lokalni jezici koji se govore u jevrejskoj dijaspori kao što su ruski, persijski i arapski .
Moderni Hebrejski
[уреди | уреди извор]![](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/Annava165.jpg/220px-Annava165.jpg)
Standardni hebrejski, kako ga je razvio Eliezer Ben-Yehuda, temeljio se na Mishnaic pravopisu i sefardskom hebrejskom izgovoru. Međutim, najraniji govornici suvremenog hebrejskog imali su jidiš kao svoj materinji jezik i često su uvodili kalkove iz jidiša i fono-semantička podudaranja međunarodnih riječi.
Rječnik izraelskog hebrejskog mnogo je veći od onog iz ranijih razdoblja. Prema Ghil'adu Zuckermannu:
U Izraelu se moderni hebrejski trenutno uči u ustanovama koje se zovu Ulpanim (jednina: Ulpan). Postoje Ulpanim u državnom vlasništvu, kao i privatni, koji nude online tečajeve i programe licem u lice.
Trenutni status
[уреди | уреди извор]Moderni hebrejski je primarni službeni jezik Države Izrael. Od 2013. u svijetu postoji oko 9 milijuna govornika hebrejskog, od kojih ga 7 milijuna govori tečno.
Trenutačno 90% izraelskih Židova dobro govori hebrejski, a 70% ih je vrlo vješto.
Fonologija
[уреди | уреди извор]Biblijski hebrejski je imao tipičan semitski inventar suglasnika, sa ždrijelnim /ʕ ħ/, nizom "emfatičnih" suglasnika (moguće ejektivnih, ali o tome se raspravlja), bočnim frikativnim /ɬ/, a u starijim fazama i uvularnim /χ ʁ/ . /χ ʁ/ stopilo se u /ħ ʕ/ u kasnijem biblijskom hebrejskom, a /b ɡ d k p t/ podvrgnuto je alofonskoj spirantizaciji u [v ɣ ð x f θ] (poznato kao begadkefat). Najraniji biblijski hebrejski samoglasnički sustav sadržavao je protosemitske samoglasnike /a aː i iː u uː/ kao i /oː/, no taj se sustav s vremenom dramatično promijenio.
Do vremena Svitaka s Mrtvog mora, /ɬ/ se u židovskim predajama prebacio u /s/, iako se kod Samarijana umjesto toga spojio s /ʃ/. Tiberijanska tradicija čitanja u srednjem vijeku imala je sustav samoglasnika /a ɛ e i ɔ o u ă ɔ̆ ɛ̆/, iako su druge srednjovjekovne tradicije čitanja imale manje samoglasnika.
U liturgijskoj je uporabi sačuvan niz tradicija čitanja. U orijentalnoj (sefardskoj i mizrahi) židovskoj tradiciji čitanja, emfatični suglasnici se realiziraju kao faringealizirani, dok su aškenaske (sjeverno i istočnoeuropske) tradicije izgubile emfatike i faringale (iako je prema aškenaskom zakonu faringealna artikulacija poželjnija od uvularne ili glotalne artikulacije kada predstavlja zajednicu u vjerskoj službi kao što je molitva i čitanje Tore), i pokazuju pomak /w/ u /v/. Samarijanska tradicija ima složen sustav samoglasnika koji ni približno ne odgovara tiberijskim sustavima.
Moderni hebrejski izgovor razvio se iz mješavine različitih židovskih tradicija čitanja, općenito težeći pojednostavljenju. U skladu sa sefardskim hebrejskim izgovorom, emfatični suglasnici prešli su u svoje obične parnjake, /w/ u /v/, a [ɣ ð θ] nije prisutan. Većina Izraelaca danas također spaja /ʕ ħ/ s /ʔ χ/, nema kontrastnu geminaciju i izgovara /r/ kao uvularni frikativ [ʁ] ili zvučni velarni frikativ /ɣ/, a ne kao alveolarni tril, zbog aškenaza hebrejski utjecaji. Suglasnici /tʃ/ i /dʒ/ postali su fonemski zbog posuđenica, a /w/ je na sličan način ponovno uveden.
Gramatika
[уреди | уреди извор]Hebrejska je gramatika djelomično analitička, izražava takve oblike kao što su dativ, ablativ i akuzativ koristeći prijedložne čestice umjesto gramatičkih padeža. Međutim, fleksija igra odlučujuću ulogu u tvorbi glagola i imenica. Na primjer, imenice imaju konstrukt, koji se naziva "smikhut", kako bi se označio odnos "pripadanja": ovo je obrnuto od genitivnog padeža u flektivnijim jezicima. Riječi u smikhutu često se kombiniraju s crticama. U modernom govoru, upotreba konstrukta ponekad je zamjenjiva s prijedlogom "shel", što znači "od". Međutim, ima mnogo slučajeva u kojima su stariji deklinirani oblici zadržani (osobito u idiomatskim izrazima i slično), a enklitike "osoba" naširoko se koriste za "dekliniranje" prijedloga.
Morfologija
[уреди | уреди извор]Kao i svi semitski jezici, hebrejski jezik pokazuje obrazac korijena koji se tipično sastoji od "triliteralnih", ili suglasničkih korijena s 3 suglasnika, od kojih se imenice, pridjevi i glagoli tvore na različite načine: npr. umetanjem samoglasnika, udvajanjem suglasnika, produljivanjem samoglasnika i/ili dodavanjem prefiksa, sufiksa ili infiksa. Korijeni s 4 suglasnika također postoje i postali su češći u suvremenom jeziku zbog procesa skovanja glagola od imenica koje su same sastavljene od glagola s 3 suglasnika. Neki troslovni korijeni gube jedan od svojih suglasnika u većini oblika i nazivaju se "Nakhim" (Odmarajući se).
Hebrejski koristi niz prefiksa od jednog slova koji se dodaju riječima u različite svrhe. Oni se nazivaju nerazdvojni prijedlozi ili "Pisma upotrebe" (hebrejski: אותיות השימוש, romanizirano: Otiyot HaShimush). Takve stavke uključuju: određeni član ha- (/ha/) (= "the"); prijedlozi be- (/be/) (= "u"), le- (/le/) (= "do"; skraćena verzija prijedloga el), mi- (/mi/) (= "od"; skraćena verzija prijedloga min); veznici ve- (/ve/) (= "i"), she- (/ʃe/) (= "taj"; skraćena verzija biblijskog veznika asher), ke- (/ke/) (= "kao" , "kao"; skraćena verzija veznika kmo).
Samoglasnik uz svako od ovih slova može se razlikovati od gore navedenih, ovisno o prvom slovu ili samoglasniku koji slijedi. Pravila koja upravljaju ovim promjenama jedva se poštuju u kolokvijalnom govoru jer većina govornika ima tendenciju koristiti pravilan oblik. Međutim, oni se mogu čuti u formalnijim okolnostima. Na primjer, ako se prijedlog stavi ispred riječi koja počinje pokretnim Shva, tada prijedlog uzima samoglasnik /i/ (i početni suglasnik može biti oslabljen): kolokvijalno be-kfar (= "u selu") odgovara formalnijem bi-khfaru.
Određeni član može se umetnuti između prijedloga ili veznika i riječi na koju se odnosi, stvarajući složene riječi poput mé-ha-kfar (= "sa sela"). Potonji također pokazuje promjenu vokala mi-. S be, le i ke, određeni se član asimilira u prefiks, koji tada postaje ba, la ili ka. Tako *be-ha-matos postaje ba-matos (= "u avionu"). To se ne događa mé (oblik "min" ili "mi-" koji se koristi prije slova "he"), stoga je mé-ha-matos valjan oblik, što znači "iz aviona".
- * označava da je navedeni primjer gramatički nestandardan.
Sintaksa
[уреди | уреди извор]Poput većine drugih jezika, vokabular hebrejskog jezika podijeljen je na glagole, imenice, pridjeve i tako dalje, a njegova rečenična struktura može se analizirati pojmovima kao što su objekt, subjekt i tako dalje.
- Lako je rani biblijski hebrejski imao redoslijed VSO, on je postupno prešao na poredak subjekt-glagol-objekt. Mnoge hebrejske rečenice imaju nekoliko točnih redoslijeda riječi.
- U hebrejskom ne postoji neodređeni član.
- Hebrejske rečenice ne moraju uključivati glagole; izostavljena je kopula u prezentu. Na primjer, rečenica "Ovdje sam" (אני פה ani po) ima samo dvije riječi; jedan za mene (אני) i jedan za ovdje (פה). U rečenici "Ja sam ta osoba" (אני הוא האדם הזה ani hu ha'adam ha'ze), riječ za "sam" odgovara riječi za "on" (הוא). Međutim, to se obično izostavlja. Dakle, rečenica (אני האדם הזה) se češće koristi i znači isto.
- Niječne i upitne rečenice imaju isti redoslijed kao i obične izjavne rečenice. Pitanje koje ima odgovor da/ne počinje s "האם" (ha'im, upitni oblik od 'ako'), ali se u neformalnom govoru uglavnom izostavlja.
- U hebrejskom postoji poseban prijedlog (את et) za izravne objekte koji ne bi imali oznaku prijedloga u engleskom. Engleska fraza "pojeo je kolač" na hebrejskom bi bila הוא אכל את העוגה hu akhal et ha'ugah (doslovno, "Pojeo je את kolač"). Riječ את, međutim, može se izostaviti, što znači הוא אכל העוגה hu akhal ha'ugah ("Pojeo je kolač"). Bivši izraelski premijer David Ben-Gurion bio je uvjeren da se את nikada ne smije koristiti jer produljuje rečenicu bez dodavanja značenja.
- U govornom hebrejskom את ה- et ha- također se često skraćuje u -תַ' ta-, npr. ת'אנשים ta-anashim umjesto את האנשים et ha-anashim (' označava nestandardnu upotrebu). Istraživači su također otkrili ovaj fenomen u dokumentima Bar Kokhbe: מעיד אני עלי תשמים… שאני נותן תכבלים ברגליכם, pisanje תללו umjesto את ה ללו, kao i תדקל i tako dalje.
Sustav pisanja
[уреди | уреди извор]Korisnici tog jezika pišu moderni hebrejski s desna na lijevo koristeći hebrejski alfabet – "nečisti" abjad, ili pismo koje sadrži samo suglasnike, od 22 slova. Drevni paleohebrejski alfabet nalikuje onima koji se koriste za kanaanski i fenički. [potreban citat] Moderna pisma proizlaze iz "kvadratnog" oblika slova, poznatog kao ašurit (asirski), koji se razvio iz aramejskog pisma. U rukopisu se koristi kurzivno hebrejsko pismo: slova izgledaju više kružnog oblika kada su napisana kurzivom, a ponekad se znatno razlikuju od svojih tiskanih ekvivalenata. Srednjovjekovna verzija kurzivnog pisma čini temelj drugog stila, poznatog kao Rashi pismo. Kada je potrebno, samoglasnici su označeni dijakritičkim znakovima iznad ili ispod slova koje predstavlja slogovni početak, ili upotrebom matres lectionis, koja su suglasnička slova koja se koriste kao samoglasnici. Daljnji dijakritički znakovi mogu poslužiti za označavanje varijacija u izgovoru suglasnika (npr. bet/vet, shin/sin); i, u nekim kontekstima, za označavanje interpunkcije, akcentuacije i glazbenog izvođenja biblijskih tekstova (vidi hebrejsko pjevanje).
Liturgijska uporaba u judaizmu
[уреди | уреди извор]Hebrejski se uvijek koristio kao jezik molitve i učenja, a pronađeni su sljedeći sustavi izgovora.
Aškenaski hebrejski, koji potječe iz srednje i istočne Europe, još uvijek se naširoko koristi u vjerskim službama i studijama aškenaskih Židova u Izraelu i inozemstvu, posebno u Haredi i drugim pravoslavnim zajednicama. Na to je utjecao jidiš izgovor.
Sefardski hebrejski tradicionalni je izgovor španjolskih i portugalskih Židova i sefardskih Židova u zemljama bivšeg Osmanskog Carstva, s izuzetkom jemenskog hebrejskog. Ovaj izgovor, u obliku koji koristi jeruzalemska sefardska zajednica, temelj je hebrejske fonologije izraelskih izvornih govornika. Na njega je utjecao ladino izgovor.
Mizrahi (orijentalni) hebrejski zapravo je zbirka dijalekata kojima liturgijski govore Židovi u raznim dijelovima arapskog i islamskog svijeta. Izveden je iz starog arapskog jezika, au nekim je slučajevima pod utjecajem sefardskog hebrejskog. Jemenski hebrejski ili temanit razlikuje se od drugih dijalekata Mizrahi po radikalno drugačijem sustavu samoglasnika i razlikovanju različitih dijakritički obilježenih suglasnika koji se identično izgovaraju u drugim dijalektima (na primjer gimel i "ghimel".)
Ti se izgovori još uvijek koriste u ritualima sinagoge i religijskom proučavanju u Izraelu i drugdje, uglavnom od strane ljudi kojima hebrejski nije izvorni. Međutim, neki Izraelci tradicionalisti koriste liturgijski izgovor u molitvi.
Mnoge sinagoge u dijaspori, iako su aškenaske po obredu i po etničkom sastavu, prihvatile su "sefardski" izgovor u znak poštovanja prema izraelskom hebrejskom. Međutim, u mnogim britanskim i američkim školama i sinagogama ovaj izgovor zadržava nekoliko elemenata svog aškenaskog supstrata, posebice razliku između tsere i segol. [[Категорија:Језици Израела]] [[Категорија:Језици Јевреја]] [[Категорија:Хебрејски језик]] [[Категорија:Webarchive template wayback links]]
- ^ Chomsky, William (1957). Hebrew: The Eternal Language (на језику: енглески). Philadelphia: The Jewish Publication Society of America. стр. 1—13.
- '^ Grenoble, Leonore A.; Whaley, Lindsay J. (2005). Saving Languages: An Introduction to Language Revitalization. United Kingdom: Cambridge University Press. стр. 63. ISBN 978-0-521-01652-0. Архивирано из оригинала 8. 4. 2023. г. Приступљено 28. 3. 2017. „Hebrew is cited by Paulston et al. (1993:276) as 'the only true example of language revival.”
- ^ Fesperman, Dan (26. 4. 1998). „Once 'dead' language brings Israel to life Hebrew: After 1,700 years, a revived language becomes a common thread knitting together a nation of immigrants with little in common except religion”. The Baltimore Sun. Sun Foreign Staff. Архивирано из оригинала 29. 3. 2017. г. Приступљено 28. 3. 2017.
- ^ Ross, Allen P. Introducing Biblical Hebrew, Baker Academic, 2001.
- ^ אברהם בן יוסף ,מבוא לתולדות הלשון העברית (Avraham ben-Yosef, Introduction to the History of the Hebrew Language), page 38, אור-עם, Tel-Aviv, 1981.
- ^ Stripling, Scott; Galil, Gershon; Kumpova, Ivana; Valach, Jaroslav; Van Der Veen, Pieter Gert; Vavrik, Daniel (2023). „"You are Cursed by the God YHW:" an early Hebrew inscription from Mt. Ebal”. Heritage Science. 11. doi:10.1186/s40494-023-00920-9
.
- ^ „Ancient tablet found on Mount Ebal predates known Hebrew inscriptions”. 14. 5. 2023.
- ^ See For Yourself: Analyzing the Ebal "Inscription" | Bible & Archaeology (на језику: енглески), Приступљено 2023-09-09
- ^ „William M. Schniedewind, "Prolegomena for the Sociolinguistics of Classical Hebrew", The Journal of Hebrew Scriptures vol. 5 article 6” (PDF). Архивирано из оригинала (PDF) 4. 2. 2012. г.
- ^ M. Segal, A Grammar of Mishnaic Hebrew (Oxford: Clarendon Press, 1927).
- ^ Qimron, Elisha (1986).
- ^ „Cyrus the Great: History's most merciful conqueror?”. Culture (на језику: енглески). 2019-05-06. Архивирано из оригинала 8. 9. 2020. г. Приступљено 2020-09-07.
- ^ Andrew Silow-Carroll. „Who is King Cyrus, and why did Netanyahu compare him to Trump?”. The Times of Israel (на језику: енглески). Архивирано из оригинала 7. 9. 2020. г. Приступљено 2020-09-07.
- ^ Spolsky, Bernard; Shohamy, Elana (1999). The Languages of Israel: Policy, Ideology and Practice. Bilingual Education and Bilingualism. 17. Multilingual Matters Ltd. стр. 9. ISBN 978-1-85359-451-9.
- ^ Fernandez, Miguel Perez (1997).
Text is available under the CC BY-SA 4.0 license; additional terms may apply.
Images, videos and audio are available under their respective licenses.